Тихомир Петров
Генерал
Наказателен отряд

chitanka.info

Внимание

Всяка прилика с действителни лица и събития е напълно случайна.

Всички действащи лица в романа са плод на авторското въображение.

26.09.200… г.

Двата джипа бавно пълзяха по черния път, лъкатушещ през гората, южно от Банкя. Фаровете им бяха включени на габарити и това още повече затрудняваше шофирането в безлунната нощ.

Първия автомобил бе петролнозелена Тойота „Ленд Крузер“, следвана на няколко метра от поочукан черен Джип „Чероки“.

В тойотата пътуваха мълчаливо четирима мъже.

Шофьорът бе около петдесет и пет-шестдесет годишен, с осанка на военен и късо подстригана, посребрена от времето коса. Казваше се Иван Колев и бе пенсиониран полковник от МВР — бивш шеф на СОБТ /Специализиран отряд за борба с тероризма/.

На предната седалка до полковника седеше Николай Стоянов, на тридесет и пет години — бивш лейтенант от СОБТ, уволнен за неправомерно използване на сила.

Ники бе едър мъж с обръсната, масивна глава, топли кафяви очи и тяло на фитнес маниак. Беше служил в специализирания отряд девет години. При последната му акция нахлуха в изоставена къща в покрайнините на София. Там трима изроди бяха отвлекли млада жена и дванадесетгодишната й дъщеря. Бяха ги държали в плен три дни, преди СОБТ да открие скривалището. И двете бяха пребити и изнасилвани многократно по всевъзможен начин. Детето бе полумъртво от загуба на кръв, причинена от разкъсванията при насилствените актове. Бяха пъхали в крехкото му телце бухалка за бейзбол и цевта на пушка помпа.

Единия от изродите оказа въоръжена съпротива и бе застрелян по време на акцията. Другите двама опитаха да се предадат, крещейки за милост.

Като видя какво бяха сторили на беззащитните майка и дъщеря, Ники простреля първия в двете колена и го довърши с изстрел в главата. Втория преби до смърт с голи ръце.

На задната седалка в тойотата седеше Анатоли Петков на тридесет години — бивш сержант от НСБОП, уволнен за неподчинение на заповед и агресия спрямо задържан. Анто имаше среден ръст, мощни рамене и як гръден кош. Очите му бяха сини и студени като лед, а косата руса и късо подстигана.

До него бе Борислав Борисов на тридесет и три години — бивш сержант от СОБТ, уволнен след същата акция, както и Ники.

Боби бе мургав и черноок хубавец, с фигура на манекен. Подстриганата му черна коса беше уформена в прическа с гел. Приличаше на изискан латино-любовник, излязъл от романтичен филм, а не на обучен убиец, какъвто всъщност бе.

В старичкото „Чероки“ пътуваха трима мъже. Зад волана седеше собственика на джипа Красимир Петров на тридесет и три години. Краси бе височък и симпатичен, с вчесана небрежно с пръсти черна коса и пронизващо сини очи. До преди няколко месеца беше много добър полицай. После участва в задържането на един известен престъпник. Мъжа бе знакова фигура в подземния свят на София. Не беше от големите престъпни босове, но си бе извоювал славата на „кораво копеле“ и ръководеше наказателна бригада, прочута с бруталната си жестокост.

В крайна сметка сблъсъка между Краси и престъпника завърши с четири счупени ребра и перфориран бял дроб за „коравото копеле“, което за нещастие почина от вътрешен кръвоизлив няколко часа след ареста. Краси го уволниха дисциплинарно и го съдиха. Получи оправдателна присъда. Намериха се достатъчно свидетели, които не се уплашиха да дадат показания, че той е действал при самозащита.

На мястото до шофьора седеше нисък и широкоплещест мъж с тяло на силов трибоец и лице на уличен бияч. Името му бе Калин Стефанов, на тридесет години — бивш лейтенант от НСС /Национална служба сигурност/, уволнен за агресивно поведение.

На задната седалка дремеше едър дангалак с румено, излъчващо спокойствие лице и къдрава, кестенява коса на име Петър Пашов. Бай Пешо, както го наричаха всички бе бивш полицай, като Краси и уволнен по почти същите причини.

Като патрул се беше опитал да спре автомобил, за който имаше сведение, че е краден. Шофьора не се подчини на подадения сигнал и се опита да прегази полицая. Но Бай Пешо се оказа по-пъргав, отколкото предполагаше сто и десет килограмовото му тяло. Успя да избегне връхлитащия автомобил и застанал на едно коляно, откри огън по него със служебния си пистолет. Шофьора бе прострелян във врата и главата и умря на място. На двадесет и девет години Петър Пашов го уволниха от полицията и бе осъден условно на три години, както и да плати обезщетение на семейството на жертвата.

Двата джипа се отклониха надясно от черния път, по тясна просека в гората, като намалиха още повече скоростта си. След трийсетина метра спряха пред масивна дървена порта, затворила прохода във висока почти три метра ограда от бетонни панели.

Полковник Колев натисна три пъти клаксона и зачака.

Зад оградата се разнесе яростен лай и голямата врата се разтресе под тежестта на едри кучета.

— Какво е това място, полковник — каза Ники.

— Оградено е като затвор — обади се Анатоли. — И тия кучета.

— Спокойно, Анто — отговори му Боби Манекена. — Просто големия шеф обича уединението… Нали така, полковник. Сега ще видиме кой е човека с парите.

— За вас аз съм големия шеф. По-голям от мене е само Господ. Така че умната.

Боби не обърна внимание на предупреждението.

— А може да не е само един шеф, нали.

— К’во искаш да кажеш — обърна се към него Анто.

— Ами това, че тука може да ни чака цяло правителство в сянка или някоя масонска ложа… Кой мислиш че дърпа конците в шибаната държава. Защо ни уволниха нас с Ники, а… А тебе защо са те уволнили. Да знаеш, че няма нищо случайно.

Анатоли го гледаше втренчено и не можеше да реши сериозно ли му говори или се ебава с него.

Боби не се усмихваше и по лицето му не трепваше дори мускулче. Само в очите му проблясваха закачливи искри.

— Майната ти, Манекен — най-накрая го изпсува незлобливо и го блъсна приятелски с юмрук по рамото.

Ники вече се смееше с все сила, но полковника улови в огледалцето за задно виждане погледа на Боби и каза сериозно.

— Я стига с глупостите. Боби, не се прави на голям хитрец и си затваряй устата. Да не мислите, че това е някаква игра. Знаете защо съм ви събрал… Няма никакъв кабинет в сянка и никакви масони. Ще се срещнете само с един човек и той, за разлика от мене, не търпи смешници… Ясно ли ви е.

Тримата по-млади мъже кимнаха мълчаливо с глави.

— Има ли още нещо, което искате да знаете? — изсумтя полковника, все още раздразнен.

Въпроса му бе риторичен и той не очакваше отговор. Мъжете мълчаха и гледаха встрани. После Боби попита с възможно най-невинна физиономия.

— Полковник, как се излиза от това нещо?

Двамата приятели на красавеца се разсмяха шумно, а след секунда и той се присъедини към тях. Полковника преглътна псувнята, която му беше на езика и отговори тихо и съвсем спокойно.

— Само с краката напред, моето момче. Само с краката напред.

В черокито Кико свали прозореца и се опита да види какво има пред спрялата на няколко метра от тях тойота.

— Май стигнахме.

— Така изглежда — отговори му Краси без да се обръща към него.

Калин се огледа нервно. Не му харесваше да не знае какво става.

— Чуваш ли скапаните кучета?

— Да.

— Шибани помияри. Ще събудят цялото село.

Петър се размърда на задната седалка и се огледа сънено. Прозина се шумно, протегна се и пръдна.

— Шибан дебелак — обърна се Кико назад. — Не можа ли да изчакаш докато слеземе.

— К’во, бе — измуча Бай Пешо невъзмутимо. Огледа се пак, този път забелязвайки околния пейзаж. — К’во става? Стигнахме ли?

— Стигнахме — отговори му Красимир.

— И к’во? Що не слизаме?

— Чакаме да ни отворят вратата.

Бай Пешо изсумтя едно безразлично „А-хам“ и пак се излегна.

В джипа се възцари тишина.

— Има един филм „Светците от Бундок“ — каза Кико след малко. — Гледал ли си го?

— Гледал съм го… — обърна глава към него Краси. — Две момчета избиват разни престъпници. Или бяха двама братя… Да, накрая и баща им се включи в екшъна. Не е лош.

— Нали. Гледах го тая вечер малко преди да ме вземеш… Шибана работа. Щтракам си с дистанционото и точно в тоя филм се загледах. Какво ще кажеш, а? Това някъкъв знак от съдбата ли е или какво? Шибана работа.

— Не знам… Филм, като филм. Можело е да гледаш някоя комедия или ужаси, или каквото и да е… Прехвърлял си каналите, видял си някакъв екшън и си се загледал. Ако си попаднал на порно да си се загледал в него, ама това не означава, че сега тука да ни чака някоя порнозвезда, нали?

— Де тоя късмет — ухили се Кико.

— А така. А и филма свършва хубаво.

— Така е. Само че как пък точно тая вечер да го гледам.

— Случайност. Не се впрягай.

Кико се умълча за известно време. Накрая махна с ръка.

— Сигурно е така. Абе, майната му. К’вото дойде — това е.

— Аз не ставам за светец — каза Краси. — Светците живеят скапано и умират гадно.

— И аз не ставам. Имам много пороци и си ми харесват.

Сякаш за потвърждение извади кутия „Вайсрой“. Измъкна цигара и предложи на Краси. Той си взе и запали от поднесената му стоманена запалка „Зипо“. Известно време пушиха мълчаливо. После Калин промърмори, но сякаш говореше на себе си.

— Кой ли ни чака в тая шибана къща?

— Съвсем скоро ще разбереш — Краси посочи с глава към примигващите светлини на тойотата отпред и отварящия се портал.

Двата джипа навлязоха в слабо осветения двор на къщата и голямата врата се затръшна зад тях.

Полковник Колев подкара тойотата надясно, покрай оградата по тясна калдаръмена алея. Черокито бавно пълзеше след него и светлините му се отразяваха в огледалцето за задно виждане. След няколко метра джиповете спряха на малка площадка за паркиране. Фаровете им угаснаха почти едновремено, вратите се разтвориха и от тях слязоха седмината мъже.

Полковника излезе начело на малката групичка и се обърна към входа, в очакване да се появи домакина им. Откъм портата се чуваше задавеното ръмжене и приглушените, тежки стъпки на невидимите в тъмнината кучета, но поне свирепия лай бе замлъкнал.

Иван очакваше такова посрещане и бе подготвен за него, но останалите изглеждаха леко неспокойни. Въпреки това и той потръпна от усещането за скрита заплаха, което се пораждаше от злобното ръмжене, идващо от мрака.

Изведнъж от нощта изплуваха яките тела на три настръхнали песа от породата Българско овчарско куче, следвани на няколко крачки разстояние от тъмната фигура на едър мъж.

Като го видя полковника тръгна към него, но само след две крачки спря като закован, принуден от озъбеното ръмжене на овчарките и подвикна.

— Генерале, успокоите кучетата. Момчетата и без това са достатъчно изнервени.

Борко Бориков извика строго на трите кучета. Те се укротиха и послушно застанаха до него. Генерала ги потупа по главите и ги отпрати с жест.

Приближи се към полковник Колев и останалите мъже, зад него.

— Здрасти, Иване — Бориков протегна ръка. — Имаше ли някакви проблеми с пътуването дотук?

— Не, всичко беше нормално.

Генерала кимна с глава и огледа шестимата по-млади мъже. Никога не се бе срещал с тях, но знаеше досиетата им на изуст и ги познаваше много добре. Може би по-добре, отколкото те сами се познаваха.

Въпреки мрака се опита да разгадае израженията по лицата им. Всичките изглеждаха напрегнати и нащрек. Някои от тях имаха малко по-изненадани физиономии. Други, като че ли бяха очаквали точно такава среща. Само по лицето на Петър Пашов, когото знаеше че наричат Бай Пешо се четеше сънено безразличие.

— Добре дошли, момчета — Бориков посочи към светлината от прозорците на къщата. — Да влезем вътре.

Обърна се и ги поведе без да поглежда назад. Отвори солидната външна врата, отдръпна се и показа с жест.

— Води ги в хола, Иване.

Полковника кимна с глава и подкани останалите да го последват. Това му беше третото идване в къщата, за последните двайсет дни и познаваше добре обстановката. Без да се суети заведе шестимата по-млади мъже право в просторния хол.

Освен тази стая къщата имаше още малка, но напълно оборудвана кухня с долепена до нея трапезария за десет човека.

А банята и тоалетната бяха в края на дългия коридор. Преди да се стигне до тях се минаваше покрай вратите на две спални.

Мебелите във всяка една от стаите бяха удобни, но не претенциозни. Всички стени бяха боядисани в топли цветове с латекс, но нямаха друга украса. Подовете бяха облицовани с теракота и ламиниран паркет, без да са застлани с килими.

В хола имаше един шейсет и пет инчов плазмен телевизор, със система за домашно кино. До две от стените стояха, черна секция и правоъгълен шкаф за напитки. В средата на стаята имашеи две масивни, продълговати масички, а около тях бяха подредени голям кожен диван, три фотьойла и канапе.

Отстрани на телевизора, разположена така, че да се вижда от всяко място в хола бе поставена голяма метър на метър бяла дъска за писане, която изглеждаше абсурдно сред останалия интериор.

— Сядайте — полковник Колев махна с ръка към меката мебел.

Мъжете се настаниха, като оставиха единия фотьойл свободен.

Някой от тях оглеждаха обстановката открито, други се стараеха да прикрият любопитството си. Но никой не изкоментира мястото и домакина им. Всички седяха мълчаливо и чакаха.

Борко Бориков влезе в стаята, огледа един по един всички присъстващи и заговори.

— Знаете защо сте тук и няма да си губиме времето с дълги речи. Вие ще действате като специализиран отряд за борба с организираната престъпност. Тази къща ще е базата ви. Видяхте, че в близост няма никакви постройки, а гората я скрива от пряко наблюдение. В мазето е складирано всичкото оборудване и въоръжение, което ще ви е необходимо, за да си вършите работата. Няма да имате никакви ограничения за използване на сила и средства при провежданите операции. Единственото важно ще бъде да изпълните заповедите, които ще ви предавам чрез полковника. Той ще е връзката между мен и вас. Ще се подчинявате единствено на него. Това е нашата първа и последна среща. Стига да не се случи нещо извънредно.

Ясно ли ви е всичко дотук.

— Ясно е, Генерале — отговори полковник Колев от името на останалите мъже. — Продължавай.

— Тази вечер сме се събрали всички, които знаят за съществуването на този отряд. Това сме хората. Всичко, което се каже тука не трябва да го чува никой друг. Няма да говорите пред приятели, жени, любовници. Пред никой. Само аз, полковника и господ ще знаем с какво се занимавате. И само ние ще ви съдим. Ще отговаряте за действията си само пред нас. Няма да се съобразявате с никой. Единственото, за което ще внимавате е да няма пострадали случайни хора при операциите. Това предизвиква вниманието на медийте и няма да го толерирам. Трябва да сте невидими. Като призраци. Нанасяте удар и изчезвате… Това е от мене. Сега ако имате въпроси — питайте.

— Кои ще са целите ни… ъ-ъ, господин Бориков — зададе първия въпрос Ники след кратко мълчание. — Срещу…

— Наричайте ме Генерала или Борко. Няма нужда от господин Бориков — прекъсна го домакина.

— Добре, Генерале.

— Кажи сега, Ники, какво те интересува.

— Искам да знам само престъпници ли ще преследваме или ще разчистваме и политическите ти врагове.

— Вашата работа са престъпниците, а политиците ги оставете на мене. Целите ви ще са бандитските групировки. Организираната престъпност. Ако някое име на политик изскочи, докато работите по някоя групировка ще го проучите, но само това. Без излишна заповед от мен няма да правите нищо.

— Ясно, Генерале.

— Добре. Други въпроси.

— Аз имам, Генерале — обади се Боби.

— Казвай.

Манекена отмахна с небрежен жест някаква прашинка от дясното коляно на кръстосаните си един върху друг крака.

— Какъв интерес ще имаме ние от цялата тази работа. Искаш да си рискуваме живота, но за какво… Какво ще спечелим.

Преди да отговори Бориков огледа едно по едно лицата на мъжете. Всички го наблюдаваха внимателно с изключение на полковника.

Иван Колев седеше удобно във фотьойла и изглежда разговора не го интересуваше. Само на устните му потрепваше едва забележима усмивка, която сякаш заявяваше „Казах ти“.

— Давам ви възможност да си отмъстите. Да си върнете достойнството. Ще правите това, което сте правили и докато сте били на служба, но без ограниченията на закона. Вие ще сте силните. Можете да прочистите държавата от отрепките. Ще им покажете, че не са недосегаеми.

— Стига, Генерале — красивото лице на Боби се изкриви от иронична усмивка. — При цялото ми уважение, но спри с тия глупости… Толкова години работих за чест и достойнство и виж докъде се докарах. Нямам семейство, дом. Нямам нищо. Бях се посветил на службата си в отряда и какво получих за това… Изкараха ме престъпник, само защото с колегите ми спряхме две извратени животни да убият майка и малкото й момиченце… Не ми говори за достойнство. Няма никакво достойнство и чест в работата, която ни предлагаш. Или убиваш копелетата или си мъртъв. Това е. Те са от едната страна, ние от другата. Такива роли сме си избрали. Това е играта. Но искам да знам защо го правя… Моралното удовлетворение вече не ми стига. Трябва ми друг стимул.

Боби млъкна и погледна приятелите си. Никой от тях не каза и дума, за да го подкрепи, но по израженията им си личеше, че и те си мислят същото.

Без да отговори Генерала се надигна от фотьойла и отиде до черната секция. Отвори един от горните шкафове и извади шест големи плика от дебела кафява хартия.

— Вземи и ги раздай на приятелите си — подаде ги той на Боби Манекена. — Без Полковника… И не бързайте да ги отваряте.

Младия мъж взе пликовете и ги раздаде на останалите, като остави един за себе си.

Бориков извади от шкафа осем подвързани с кожа папки и се върна на мятото си.

— Сега можете да отворите пликовете — каза той и се облегна назад във фотьойла. Папките останаха подредени в стройна купчина на масичката пред него. — В тях ще намерите десет хиляди евро в банкноти по сто, джиесем и ключове от тази къща… Парите няма да ги коментирам. Само ще кажа, че ако сте лоялни към мен и изпълнявате заповедите ми ще ви направя много богати… Това достатъчно ли е като стимул, Боби.

Манекена се усмихна и с красноречив жест прибра пачката във вътрешния джоб на коженото си яке.

— Джиесемите ще ги ползвате само за разговори между вас и с Полковника — заговори отново Борко. — Номерата са запаметени в сим картите. Те са регистрирани на фирма-фантом, но бъдете предазливи и си мерете приказките. На мен ще ми се обаждате само в краен случай… Ключовете са от оръжейната, която е в мазето и от външната врата на къщата. Не ги губете… От тази вечер тук постояно ще остава по един дежурен, който ще стой двадесет и четири часа. Вие ще си се разберете за реда. Ще се сменявате всеки ден и базата ще остава без човек само ако всички сте заети при изпълнението на някоя акция… Толкова за съдържанието на пликовете. Някой недоволен от стимула.

Нямаше такива. Без да коментират или да задават въпроси мъжете прибраха парите, ключовете и джиесемите.

— Добре, момчета. Тогава да свършим малко работа. Бориков подаде половината от папките на Полковника и двамата ги раздадоха на останалите, оставяйки по една за себе си.

— Това е резюме на досието на Антон Божков Василев, известен като Тони Боса или Тони Главата и престъпната империя, която той управлява — Борко разтвори папката пред себе си и потупа листовете с длан. — Той е вашата цел. Мисията ви е да елиминирате Главата и най-приближените му хора и да овладеете групировката.

В стаята се възцари гробно мълчание. От време на време прошумоляваше отгърнат лист, от някоя папка и това единствено нарушаваше тишината.

Генерала седеше търпеливо и наблюдаваше младите мъже. Най-накрая Боби Манекена вдигна глава и каза.

— Какво точно означава да „овладеем“, Генерале?

— Да ги подчините… Да ги контролирате.

Всички погледнаха към него не по-малко изненадани, отколкото като чуха името на Тони Главата.

— Защо точно групировката на Главата, Генерале? — попита Ники.

— Тони Боса управлява най-голямата и мощна бандитска групировка в страната. Щом ще атакуваме организираната престъпност, то най-добре да почнем от върха… Сигурно си мислите, че задачата е много трудна и сте прави. Нормално е да сте притеснени или да ви е страх, но с Полковника преценихме, че имате сили и уменията да се справите… Все пак последната дума е ваша. Кажете, сбъркал ли съм или вие наистина сте мъжете, които могат да свършат работа.

— Не ме е страх от никой — заяви Ники спокойно. — Щом ще е Тони Главата, така да бъде. Толкова години в отряда съм се разправял с отрепки като него. Всички са еднакви. Няма значение дали са облечени в анцунг от Илиянци или в костюм за пет хиляди долара. Отношението към тях трябва да е едно и също… Като към побесняло животно. Убиваш го преди да има възможност да те нарани.

— Май тия дни ще сме доста заети — подхвърли Кико. — Е, к’во да се прави. Работа, като работа. Все някой трябва да я върши.

Останалите се засмяха, съгласявайки се с него.

Полковник Колев усети настроението на хората си и най-сетне се включи в разговора.

— Добре, момчета. Ще овладеете престъпния бизнес на Тони Главата и ще наложите контрол и правила. След това ще се заемем със следващия и никой от бандитските отрепки няма да се измъкне… Сега да поговорим за операцията.

Полковника отвори папката пред себе си и прелисти една-две страници.

— В случая няма да разрешим проблема, като просто отстраним Главата и хората, който са най-близо до него. Не. Групировката е прекалено мощна, разполага с огромен финансов ресурс и винаги ще се намери някой от долните нива, който да се опита да я оглави… Има и по-лош сценарий, но той е и по-вероятен. След като отстраним Главата и другите „шефове“, групировката да се разпадне на по-малки групички, които да разполагат с целия й финансов и боеви ресурс. Знаете какво означава това. Борба за надмощие. Разстрели посред бял ден на оживени улици и среднощни взривове… Това не го искаме и няма да го допуснем.

Полковника измъкна от папката два листа, прикрепени един към друг с кламер.

— Затова първо ще ударим финансите на организацията. Ще сложим ръка на парите им. Няма ли капитал — няма и престъпен бизнес. Така като ликвидираме главните фигури, другите няма към какво да се стремят… Ясно ли е.

„Напълно, полковник“ отвърнаха почти в един глас и шестимата.

Иван Колев кимна с глава и като повдигна леко двата отделни листа продължи.

— Тука е извадено всичко най-важно за Георги Красимиров Маринов, по прякор Доктора. Всички знаете кой е той. Доктора е едно учено копеле, избрало да се прави на бандит. Той е човека, който се грижи за изпирането на парите на групировката. Знае в кои банки са сметките и има кодовете и паролите… Затова ще отвлечем Георги Маринов и ще изтискаме от него цялата необходима ни информация. Ще ни каже всичко, което знае и тогава ще сме подготвени да нанесеме удара си по Антон Главата… Това е плана. Някакви въпроси?

— Ще бъде трудно да го хванеме жив — Анатоли погледна в папката си. — Доктора се движи с много охрана… Ако само трябваше да го елиминираме е лесно. Но да го отвлечем е друго нещо.

— Тука пише всичко за Маринов, което ви е необходимо за да се доближите до него — Полковника почука с пръст двата листа. — Адреси, любими заведения, любовници… Ще го заучите тази нощ, а от утре почвате да го следите. Срещу Доктора има влязла в сила забрана да напуска страната, заради разследване за трафик на цигари, така че няма начин да провали операцията, като излезе в чужбина. Ще го следите по двойки и ще се сменяте всеки ден, за да не се набивате на очи.

Иван Колев огледа шестимата мъже преценяващо.

— Двойките са… Ти — посочи Анатоли — и Краси. Вие почвате първи.

Двамата кимнаха с глави.

— Другата двойка са Бай Пешо и Кико. Третата са Боби и Ники. Искам да го следите отблизо и да си записвате всяка негова стъпка. Като съберете достатъчно информация ще съставиме план за отвличането му… Най-късно до две седмици искам Доктора окован в мазето и готов за изповед. А като приключиме с Маринов, ще започнеме следенето на Антон Главата и подготовката за овладяването на престъпната му група. Ясно ли ви е всичко?

Петима от отряда отговориха „Да, полковник“. Бай Пешо изгъгна нещо, което можеше да мине за утвърдителен отговор.

— Много добре, момчета — сега заговори Генерала. — В такъв случай ви пожелавам късмет и се надявам никой от вас да не пострада… Остана само да решите кой ще поеме първото дежурство в базата, а после ще ви покажа оръжейната и гаража. Има два лендровъра „Дискавъри“. Те са на ваше разположение.

— Аз ще остана, Генерале — Ники погледна към Манекена. — Ние с Боби сме третата двойка при следенето на Доктора и можеме да вземем първите две дежурства, нали?

Боби кимна с глава.

— Добре… — Бориков се надигна от фотьола. — Елате да ви покажа играчките.

Георги Красимиров Маринов-Доктора излезе от озвучения с музика асансьор, хванат под ръка от ослепителна чернокоса красавица. Без да бързат двамата преминаха през мраморното фоае, а високите токове на жената отекваха ритмично в унисон с поклащането на ханша й. Униформения портиер ги поздрави раболепно и отвори вратата. Те дори не го забелязаха. Излязоха от сградата и прекосиха трите метра до отворената задна врата на бронирания Майбах.

Луксозната кооперация бе собственост на Доктора. Самия той живееше в огромен мезонет, заемащ половината от последните два етажа.

Останалите шест апартамента бяха заети от популярни лица от политиката и бизнеса.

Четирима бодигардове с черни костюми стояха в кордон от входа до лимузината. Единия от тях затвори вратата след двамата, заобиколи колата и се настани на мястото до шофьора. Другите трима влязоха в пилотния автомобил.

Георги Доктора бе висок около метър и осемдесет и пет, мургав мъж с излъчване на плейбой от латино сериал. Винаги бе много елегантно и стилно облечен, с отлично фризирана прическа. Носеше само маркови дрехи, скъпи очила и луксозни часовници. В момента беше с очила „Ив Сен Лоран“, с тънки златни рамки и съвсем леко матови стъкла. Часовника бе златен „Картие“ от последната колекция.

Георги го погледна — показваше точно 20:45 часа — и заповяда.

— Тръгвай — гласът му прозвуча дълбоко и меко, като на интелигентен и добре възпитан мъж.

Шофьора превключи веднъж светлината на фаровете дълги-къси, подавайки знак на черното БМВ 520. Пилотната кола с бодигардовете тръгна и лимузината я последва, оставяйки няколко метра разстояние между тях.

Доктора разкопча сакото си, приглади по рефлекс вратовръзката и се облегна назад в удобната седалка. Прегърна с едната ръка любовницата си, а другата сложи върху голото й бедро. Младата жена го погледна с усмивка. Разгърна пухкавата яка на късото палтенце от сребърна лисица и деликатно докосна с върха на пръстите си перлената огърлица „Микимото“. Погледна Георги и му се усмихна очарователно.

— Перлите са направо огромни. Чудесна изненада.

Доктора плъзна бавно ръка по гладкото бедро под черната копринена рокличка. Наведе глава и я целуна отстрани по шията, точно над огърлицата.

— Просто дрънкулка — прошепна той в ухото й.

Интересно определение за бижу, което струваше горе-долу колкото месечните пенсии на едно средноголямо българско село.

Младата жена се засмя и бавно извъртя лице към него. Устните им се срещнаха в страстна целувка, а ръката на Георги пропълзя още по-нагоре по бедрото, галейки горещата кожа от вътрешната му страна.

Полковник Колев седеше в черния Ленд Ровър „Дискавъри“, паркиран на около тридесет метра от кооперацията на Георги Маринов и наблюдаваше. Видя как Доктора и бодигардовете се качиха в колите и погледна часовника си. Мишената се движеше точно както бяха предвидили при подготовката на плана.

Иван поднесе към устните си малката радиостанция в дясната си ръка.

— Екип едно, пратката тръгна. Екип две, заемете позиция. Екип три, бъдете готови.

Пусна радиостанцията в скута си, включи на скорост и подкара след беемвето и майбаха.

Държеше се на разстояние от двете коли, но през цялото време очите му не се отделяха от кърваво червените задни светлини на лимузината.

— Екип две, обекта наближава зоната — предупреди Полковника по радиостанцията, когато конвоя на Доктора достигна до определената точка. — Поемете ги момчета. Шоуто е ваше. Екип едно, бъдете готови. Екип три, действате по моя заповед.

Боби Манекена и Ники вървяха по тротоара с умерена крачка. Имаха съвсем нормален вид на двама млади мъже, тръгнали да се позабавляват из нощна София. И двамата бяха облечени с черни дънки и най-обикновени якета, а на главите си носеха беизболни шапки, ниско нахлупени над очите.

В ръцете си, пъхнати в специално преправените за случая десни джобове на якетата, стискаха най-обикновени картечни пистолети „Скорпио“, с прикрепени към цевите заглушители.

Когато черното БМВ 520 и бронирания Майбах се зададоха срещу тях, двамата мъже даже и не ги погледнаха. Но веднага щом колите отминаха Манекена вдигна към лицето си лявата ръка и каза отсечено в малката радиостанция.

— Екип едно. Давай, давай, давай.

Шофьора на черното БМВ намали скоростта, заради малкия наклон на пътя и завоя, който следваше и широко ухилен отговори на седящия до него.

— Абе много ясно, че ако ми падне нема да й простим… Ама тая путка си пада само по баровци като ше…

Младия мъж не можа да си довърши изречението. Изведнъж пред погледа му се запремятаха синьо-червени светлини и се чу вой на сирена. Това продължи само няколко секунди и след това всичко изчезна в оглушителен трясък.

Краси седеше зад волана на направения да изглежда като полицейска кола Форд „Ескорт“ и чакаше уговорения сигнал. До него на предната седалка бе Бай Пешо и двамата бивши полицаи изглеждаха така, сякаш са на поредното дежурство. Сивите им униформи бяха в пълно снаряжение, само с една малка разлика. Не носеха редовите пистолети „Макаров“, а далеч по внушителните „Берета“.

Изведнъж от радиостанцията се разнесе заповедния глас на Боби Манекена.

Краси бързо включи светлините и сирената, превключи на скорост и настъпи газта, стиснал здраво кормилото. Бай Пешо запъна крака в пода на колата и се стегна, в очакване на сблъсъка.

Форда се стрелна напред, но само след няколко метра бе разтърсен от мощен удар в задната част.

Черното БМВ 520 се заби в задницата на фалшивия полицейски автомобил, като смачка левия му калник и половината врата. Двете коли се заклещиха една в друга и преградиха пътя на бронирания Майбах, който не успя да спре и се вряза в задницата на беемвето.

След известно време предните врати на форда се отвориха и от тях, с несигурни движения излязоха двама полицаи.

Единия беше висок и дебел, а по лицето му имаше кръв. Той я избърса с ръкава на униформата си и погледна към беемвето и лимузината.

Другия полицай не изглеждаше да е пострадал. Той първо се увери, че партньора му е добре, после се обърна към беемвето и извика на шофьора да излезе.

Георги Доктора и любовницата му не бяха пострадали от катастрофата. Младата жена бе само много изплашена и трепереше неудържимо. Доктора се увери, че е добре и я успокои.

Погледна през предното стъкло и изпсува през зъби.

„Ебати шибания късмет. Некадърните гардове блъснаха точно полицейска кола“.

Видя как единия от полицаите изтри кръвта от лицето си, а другия изкрещя по беемвето да излезе шофьора.

Четиримата му бодигардове се показаха от колата и започнаха да се разправят с ченгетата. Нещата се усложняваха.

Доктора бутна по рамото бодигарда на седалката пред него.

— Иди провери какво става… И виж има ли начин да не се разбира, че аз съм замесен в този глупав инцидент.

Гарда слезе от майбаха и тръгна към полицаите. Вратата на бронирания автомобил остана отворена.

Веднага щом трите коли се сблъскаха Боби Манекена и Ники се приближиха към мястото на катастрофата. Бяха на няколко метра от майбаха, когато предната дясна врата се отвори и от нея излезе едър мъж. Той им хвърли само един бегъл поглед и продължи към полицаите.

Полковника видя катастрофата и какво се случва след нея. Поднесе радиостанцията към устните си и каза.

— Екип три, давай, давай, давай.

Само след секунди покрай лендровъра бързо премина тъмносин Фолксваген „Транспортер“. Микробуса закова спирачки зад майбаха на Доктора, блокирайки пътя му назад.

Ники извади картечния си пистолет и откри огън по бодигардовете. В същото време и двамата мними полицаи извадиха пистолетите си и започнаха да стрелят по стъписаните охранители.

Лимузината опита да се измъкне назад, но се блъсна в препречилия пътя за бягство микробус.

Боби Манекена се хвърли към отворената врата на лимузината и застреля шофьора.

Георги Доктора не реагира по никакъв начин, докато изстреляните от упор куршуми размазваха мозъка на шофьора му по вътрешната страна на бронираното стъкло. Седеше като парализиран, с отворена в ням ужас уста, а от приятния му тен нямаше и следа. Бе пребледнял като призрак.

Младата жена свита до него пищеше истерично, с широко ококорени очи.

Манекена я смушка между гърдите с цевта на картечния пистолет и изкрещя.

— Млъквай, кучко. Млъквай веднага или ще те размажем.

Жената се сви още повече, почти на кълбо, но прехапа устни и спря да пищи.

Убиеца насочи цевта на автоматичното оръжие към Доктора и заповяда.

— Излизай и без шибани глупости… Ако те искахме мъртъв, досега да съм те направил на решето.

Георги бавно кимна с глава, докато осъзнаваше какво означава казаното. Отвори с треперещи ръце вратата и стъпи с левия крак на асфалта, но това бе последното движение, което му позволиха да направи сам.

Краси и Бай Пешо го сграбчиха и грубо го повалиха по очи. Закопчаха ръцете му с белезници на гърба, а на главата му нахлузиха черна качулка, със зашити процепи на устата и очите. Изправиха го на крака и безцеремонно го повлякоха към микробуса.

Анатоли бе зад волана на транспортера и нервно въртеше глава наляво-надясно. Опитваше се да държи под око цялата улица и в същото време следеше как се справят приятелите му с Доктора.

Кико изскочи през задната врата на буса и помогна на двамата мними полицаи да вкарат Георги вътре. Бутнаха го по корем върху пода, а Краси и Бай Пешо седнаха на специално монтираните в стените метални пейки.

— Стой долу — измуча Бай Пешо и стъпи върху гърба на пленника, без да го натиска излишно грубо.

Ники забеляза, че Боби Манекена нещо се бави при лимузината и притича, за да види какво става.

Манекена насочи картечния пистолет към главата на младата жена и се отдръпна леко назад, за да се предпази от кръвта.

Жената бе невинна, но се налагаше да умре.

Показалеца му колебливо се премести върху спусъка, но преди да го натисне една едра ръка, облечена в ръкавица стисна оръжието и го бутна встрани.

— Какво правиш, бе — просъска Ники.

Боби продължи да се цели в младата жена, която дори не смееше да ги погледне.

— Тая ме видя, брато. Няма как да я оставим жива.

Ники погледна жената. Тя лежеше върху седалката почти в ембрионална поза, захлупила очи в събраните си ръце, а раменете и леко потръпваха от беззвучен плач.

— Нека аз да се оправя с нея.

— Няма да стане — Боби поклати глава. — Трябва да я убия… Ако я оставим може да ни закопае всичките.

— Тя не е направила нищо… Не е нужно да я убиваш. Аз ще я накарам да мълчи.

Боби отмести поглед от младата жена и се обърна към приятеля си. Бе доловил нещо в тона му. Разбра, че едрия мъж е непреклонен и няма да му позволи да я нарани.

— Излишни усложнения, брато — Манекена спусна предпазителя на оръжието и се отдръпна назад. Обърна се и тръгна към микробуса. — Цялата е твоя… И дано знаеш какво правиш.

Ники се пресегна и побутна жената по рамото.

— Погледни ме… Изправи се и ме погледни. Не се страхувай.

Младата жена се надигна и обърна към него разплаканото си лице. Прокара трепереща ръка през разрошената си коса и изтри сълзите си, размазвайки грима.

— Няма да те нараня — Ники се наведе и взе падналата на пода чантичка на жената. Порови малко в нея и извади личната й карта. Затвори чантичката и я пусна в скута на ужасеното момиче. — Вземи я… Не се страхувай.

Младата жена притисна чантата към гърдите си като щит и едва сега се осмели да срещне погледа на едрия мъж.

Ники погледна личната карта и я прибра в джоба на дънките си.

— Мария Калоферова… — заговори той. Гласа му бе тих, почти нежен. — Вече знам коя си и къде живееш… Вярно, можеш да си смениш адреса, но не можеш да се скриеш от нас… Разбираш ли ме.

Жената трескаво закима с глава и пак избърса очите си.

— Трябва да забравиш какво се случи тази вечер… Ти изобщо не си била тук… Ясно ли е.

Жената пак кимна.

— Отговори ми с думи — заповяда Ники без да повишава тон.

— Д-д-да-а — промълви тя с треперещи устни.

— Добре. Ако кажеш на някого — ще умреш… Ти и цялото ти семейство… Разбра ли.

— Д-да. Да.

Ники се изправи и отстъпи крачка назад.

— Добре… Тогава бягай, момиче, бягай.

Кико проследи с поглед отдалечаващата се жена. Тичаше със залитане, препъвайки се на високите си токове, но не се обърна нито веднъж назад.

Може би бе грешка, че я оставиха жива, но за себе си знаеше, че постъпват правилно. Имаше граница, която не трябваше да се преминава. Не и ако не искаха да се превърнат в това, срещу което се бореха.

Погледна към изтеглилия се по улицата микробус. Ники тъкмо се качваше в него и му махна с ръка да побърза.

Калин извади от джоба на якето си нападателна граната и се отдалечи на няколко метра от катастрофиралите коли. Издърпа щифта на гранатата, хвърли я между предните седалки на лимузината и спринтира. Настигна микробуса и в движение скочи вътре през отворената задна врата.

Ники издърпа вратата и тя се затръшна с удар. В същия момент прозвуча взрива от гранатата, последван от избухването на колите.

Микробуса сви с висока скорост в първата пресечка и се изгуби от поглед.

Полковника изчака фолксвагена с окования Доктор и момчетата от отряда да се изтегли и чак тогава завъртя ключа в стартера. Фаровете на лендровъра блеснаха и той последва буса, оставяйки зад себе си обхванатите в пламъци автомобили.

Антон Главата се облегна в кожения фотьойл, като не сваляше поглед от двете танцуващи на метър от него полуголи момичета.

Движенията им бяха много сладострастни, в ритъма на бавната музика. От време на време разменяха леки целувки и се галеха нежно една друга, докосвайки се на най-интимните места.

Главата смачка остатъка от дебелата пура в сребърния пепелник и издуха дима към тавана. Взе от масичката тумбеста чаша с уиски и я пресуши наведнъж.

Едното момиче се приближи бавно към него, полюшвайки таза си. Погали го по лицето и нежно плъзна ръка по шията и надолу по гърдите му, разкопчавайки и последните копчета на ризата.

Главата я сграбчи и я придърпа да седне в скута му. Момичето със смях се настани на едното му коляно. Отметна русата си коса назад и изви стегнатото си тяло.

Антон я прегърна и впи устни в голите й гърди, а ръцете му не спираха да мачкат нежната плът.

Второто момиче се приближи към креслото и коленичи до другото коляно на Главата.

Ръцете й го погалиха по корема и бавно слязоха надолу. Разкопчаха копчето на панталона и свалиха ципа. Момичето сведе глава и черната й коса се разпиля по слабините на мъжа, а голите й гърди се триеха в крака му.

Антон измуча доволно и сложи едрата си длан върху чернокосата глава, натискайки я надолу.

В този момент блаженството му бе нарушено от настойчиво почукване по вратата.

— Какво?! — извика Главата. — Казах никой да не ме безпокои.

Вратата на спалнята се отвори и Киро Малката гира влезе в стаята. Изгледа двете разсъблечени момичета и каза на шефа си.

— Требва да поговорим.

— Какво правиш тука, бе. Нали остана в София.

— Требва да поговорим… Важно е.

Тони Боса бутна момичетата и стана от креслото. Закопча панталона и пооправи ризата си.

— Останете тук — заповяда на полуголите красавици. — Няма да излизате от стаята… Позабавлявайте се малко двете докато се върна.

Момичетата му отвърнаха със смях и се преместиха на голямото спално легло.

Виждаше се, че няма да им е скучно докато го чакат.

Антон излезе след Киро Малката гира и затвори вратата на спалнята.

— Какво е станало? — спря се в коридора той. — Изглеждаш така, все едно някой те е изритал в топките.

— Доктора е изчезнал — отговори направо Киро.

— Как така е изчезнал?

— Не знам… Още никой не знае к’во точно е станало и кой го е направил… На мене ми се обади в девет и половина Пепи Ченгето и ми каза, че преди четиресе минути са ги дигнали под тревога заради нек’ва стрелба. Кога отишли на местото, вече ’сичко било свършило и имало само трупове. Били са охраната на Доктора. Аз веднага пратих хора да огледат к’во става. Верно са момчетата на Доктора. Станало е докато е пътувал от дома си към центъра. Беемвето на гардовете се е ударило в не’ква полицейска кола, а майбаха на Доктора се е натресъл в тях… Май полицейската кола е фалшива. Това Пепи ми го каза… Доктора не е сред труповете. В майбаха са намерили изгорели части от тяло, но сигурно е шофьора… Това знаем до сега… Казах им на мойте хора да продължават да слухтят и да си затварят устата. После се качих с охраната в две коли и дойдох. Насам карахме като луди. Добре, че не се изтрепахме по тия шибани пътища.

Докато го слушаше Главата се бе облегнал на стената. Беше объркан и ядосан.

— Какво става, мамка му? — удари с пестник по стената той. — Кой е отговорен за това?

Малката гира само сви рамене.

— Трябва възможно най-скоро да разбереме какво става — Антон тръгна по коридора към стълбището. — А когато стане ясно кой стои зад тая шибана история ще избия цялото му семейство.

Двамата слязоха на първия етаж. Преди да отиде в просторната дневна Тони Главата се отби до стаята на охраната.

Пред мониторите на охранителните камери седеше Ивайло Стойчев, по прякор Слона.

Иво Слона беше бивш европейски шампион по борба класически стил в тежка категория. Бе много едър мъж, по-висок и тежък дори от Боса. Представляваше групировката в Боровец и под негов контрол бяха всички момчета, които работеха в курорта.

Слона погледна към Киро и остави чашата с кафе. Стана от въртящия се стол и се изправи пред Тони.

— К’во става, шефе? Проблеми ли нещо?

— Доктора е изчезнал… — Главата погледна към мониторите. — Нападнали са го тази вечер и никой не знае какво е станало с него… Обади се на Валяка да дойде тука веднага. Ако си е изключил джиесема, го търси в казиното на хотела… Искам да засилиш охраната на къщата. Събери всичките си хора. Вземи и тия, които дойдоха с мене и с Киро… И накрая, предупреди готвачката и другата прислуга, че не искам да ми се мяркат пред очите. Да си вземат два почивни дни.

Иво Слона извади джиесема си и натисна бутона за бързо набиране на Александър Валяка.

Докато слушаше сигнала свободно си помисли, че положението е доста спечено щом се налага да викат него.

Александър Христов, наричан зад гърба Валяка бе много опасен човек.

Знаеше се, че е бил офицер от Специализирания отряд за борба с тероризма, а сега бе доцент и преподавател в СУ. Говореше се, че е агент под прикритие към някоя от службите на МВР.

Но в същото време той бе човека зад Тони и разпъваше чадър над групировката. Въобще Александър Валяка бе потайна и многостранно развита личност. Но сигурното бе, че разполага с невероятна власт.

Иво бе виждал шефове на полицейски служби да идват в дома му, привикани като провинили се ученици пред директор. Знаеше, че с него се съобразява дори вътрешния министър.

При цялото това анонимно влияние върху хората Александър бе изключително пресметлив, хладнокръвен и жесток човек.

Иво не познаваше някой, който да не изпитва боязън от него. А заради начина си на живот той бе срещал доста изявени гадове. Но всички те се бояха от Валяка.

Дори самия той се страхуваше от него, а бяха роднини. Бе женен за сестрата на Александър.

Всеки, който се изпречеше пред Александър, биваше унищожаван без капка милост. Нямаше никакво значение колко богат е този човек или на какъв пост е. Застанеше ли някой на пътя му Александър го премазваше. Оттам и бе прякора му. Валяка.

— Дава свободно, но никой не вдига — Иво Слона погледна към шефа си.

— Продължавай да го търсиш. Когато се свържеш му кажи да дойде тука.

Главата и Киро излязоха от стаята на охраната и отидоха в просторния, луксозно обзаведен хол.

Антон седна в едно от големите кожени кресла и направи жест с ръка към Киро.

— Сядай. Ако искаш нещо за пиене или пура си вземи. Аз не искам нищо.

— Нищо не ми се пие — Кирил се приближи към ниската маса със сив мраморен плот и взе единия от масивните пепелници, изрязани от квадратен къс оникс. Настани се във фотьойла срещу Тони и запали цигара „Марлборо“.

— Разкажи ми пак всичко — заповяда Боса.

Киро остави пепелника на страничната облегалка на фотьойла и повтори това, което знаеше около изчезването на Доктора. Стремеше се да не пропуска и най-малките подробности, а Главата го слушаше внимателно и търпеливо. На моменти му задаваше въпроси и разказа се проточи.

Някъде по средата на обясненията в хола влезе Слона. Седна на по-малкия от двата кожени дивана и заслуша внимателно. От време на време отпиваше малки глътки от чашата студено кафе, но си мълчеше.

Киро Малката гира отговори на последния въпрос на Главата и в стаята се възцари тягостно мълчание. Точно тогава влезе Александър Валяка. Огледа мъжете и веднага усети какво е настроението.

— Какво става, Тони. Да не погребваме някого.

— Седни. — Боса посочи с ръка. — Тази вечер са ударили Доктора. Охраната му е избита, а от него няма и следа. Направили са му засада докато е пътувал към центъра… Искам да разбереш кой стои зад това.

— Ще разбера, аз… — Александър се опитваше да прикрива мислите си, но си личеше, че новината го изненада неприятно.

— Може да са сърбите — каза Киро. — Заради далаверата с цигарите.

— Не ми се вярва — поклати голямата си глава Боса.

— Ами братята — обади се Слона.

— Не. Те си имат достатъчно проблеми… И стига вече с тия шибани предположения. Така може да ми изреждате до утре — Тони погледна към Валяка, търсейки отдушник за яда си. — Ти няма ли да кажеш нещо. Нали си ми съветник. Съветвай сега… Кой е ударил Доктора… Какво да правим.

— Нямам необходимата информация за подробен анализ — Александър остана спокоен. — Но… Щом не е намерено тялото на доктора, предполагам че е отвлечен. Ако са го искали мъртъв, да са го ликвидирали на място, а не е така… Как е станало нападението.

— Използвали са фалшива полицейска кола — каза Киро.

— Интересно… Вероятно това е работа на някой нов играч. Някой с достатъчно възможности и средства… Възможно е част от нападателите да са бивши полицай или хора от специалните служби. В екстремни ситуации човек е склонен да се придържа към това, което му е познато… Това ще стане ясно, когато разберем кой стои зад нападението… Общо взето аз смятам, че Доктора не е бил единствената цел на тази атака. Не. Той по-скоро е средство, с което да се нанесе удар по основната цел.

Александър погледна към Тони Главата.

— Мисля, че мишената си ти… Доктора е отвлечен, за да научат от него това, което знае за организацията… Разбирате какво означава това… Когато тези, които стоят зад нападението получат необходимата им информация, ще нанесат удар по групировката.

Тони изпсува ядно.

— Точно това им е целта… Гадни копеленца. Трябва да разбереш кой ме напада и да го унищожим преди да са стигнали до мен.

— Знаете ли, че Канал 3 може да дават нещо за Доктора? — обади се Слона. — Тия на Сашо Диков са като лешояди. Където има трупове и те са там.

Тони се пресегна и взе дистанционното от мраморната масичка. Насочи го към голямата плазма в дъното на стаята и я включи. Започна да превключва каналите и когато стигна до Канал 3 увеличи звука. Наистина предаваха репортаж от мястото, където бе атакуван Доктора. Часа в горния ляв ъгъл на екрана показваше, че кадрите са снимани в интервала от девет и тридесет до единадесет и тридесет.

Виждаха се изгорялата полицейска кола и двата автомобила от ескорта на Доктора, осветени от прожектори и заградени с жълта маркировъчна лента.

Около тях се суетяха навлечени в найлон служители на следствения отдел, търсещи някакви годни доказателства. Други техни колеги събираха гилзите и очертаваха местата, където ги бяха намерили, както и местата на труповете. Имаше и две пожарни коли, които вече прибираха оборудването си, но си личеше, че не са успели да спасят много от изгорелите автомобили. Зад жълтата лента се бе събрала тълпа зяпачи и журналисти, удържани настрана от редовите ченгета.

Мъжете и жените с микрофони приличаха на глутница хиени. Хвърляха се ту към един, ту към друг представител на властта, но от вялите отговори и стреснатите физиономии ставаше ясно едно. Никой нямаше представа какво точно се е случило.

В студиото Сашо Диков бе в стихията си. С патетичен тон разказваше престъпната биография на Георги Доктора и повтаряше до втръсване това, което хората и сами виждаха на екрана.

Антон гледа около пет минути, изпсува и изключи огромния телевизор.

— Искам веднага да задвижиш всичките си връзки и да разбереш кой стои зад това — каза той на Валяка.

Александър кимна с глава в знак, че ще бъде направено.

— Кога се прибира Яни? — погледна Тони към Киро Малката гира.

Боса говореше за Янис Папаридис, който ръководеше бизнеса с наркотици на групировката и бе най-близкия приятел на Киро.

— Трябва да кацне рано тази сутрин в София.

— Веднага щом се свържеш с него му кажи да дойде тука.

— Добре.

— А Кобрата къде е?

— Остана в София.

— Извикай и него. Да е тука утре сутринта.

Росен Кобрата бе бивша барета, напуснал специализирания отряд заедно с още няколко свой колеги. Сега Кобрата и бандата му от обучени убийци вършеха мръсната работа на Главата.

Тони стана от креслото и се обърна към Слона.

— Къщата обезопасена ли е.

— Напълно. Пратил съм няколко момчета да обикалят и отвън из гората.

— Имаш ли достатъчно хора.

— С тия, дето дойдоха с тебе и Киро имам трийсет и шест човека. Ако искаш мога да извикам още от Самоков.

— Няма да трябват — Тони подръпна колана на панталона си и се засмя за пръв път, откакто Киро бе дошъл. — Сега се качвам горе, че ме чакат жени на легло… Събудете ме утре, когато дойдат Кобрата и Яни.

В десет и петнадесет сутринта на следващия ден Киро потропа по вратата на спалнята, в която Антон бе прекарал нощта с двете манекенки. Не получи никакъв отговор и потропа пак, малко по-силно. Чу сънения глас на Главата, който извика „Какво“ и отвори вратата.

— Яни и Кобрата дойдоха — Малката гира пристъпи навътре в спалнята, оглеждайки сгушените до Тони момичета.

Едната все още спеше, полегнала на една страна. Набраната около гърдите й копринена завивка откриваше прекрасна гледка към дългите й крака и закръгленото дупе.

Другата бе вече будна и придърпа завивката нагоре, за да се прикрие.

Главата се протегна и се прозина шумно. Прегърна едното момиче, слагайки едрата си ръка върху гърдите му, а спящото погали по заголения хълбок.

— Добре… След половин час ще сляза.

Малката гира кимна с глава, огледа още веднъж голия задник и излезе от стаята.

Четиридесет и пет минути по-късно Тони Боса влезе в кухнята, облечен в светлосини дънки „Келвин Клайн“ и бяла риза с нежно синьо райе на „Ралф Лоран“. Бе се изкъпал, обръснал и напарфюмирал. Изглеждаше освежен и в много по-добро настроение от снощи.

Видя Киро Малката гира до масата да си прави голям сандвич от дебело парче прошуто, пармезан и руска салата.

— Храниш ли се, бе пич?

— Ъ-хъ… — отговори задавено Киро, дъвчейки първата си хапка. — Ти искаш ли?

— Не. Ще изпия само едно кафе.

Тони си сипа голяма чаша от димящата каничка и седна на едно от високите столчета до барплота. Отпи от кафето, придърпа към себе си един пепелник и попита.

— Имаш ли цигари?

Без да спира да дъвче Малката гира извади кутия „Марлборо“ и запалка, и ги подхвърли на шефа си.

Тони запали цигара и отпи от кафето.

— Къде са Кобрата и Яни?

— В хола са.

— А Валяка?

— И той е там… Говорят за Доктора.

— Аха — Боса отново отпи от кафето си.

— Как бяха мадамите? — полюбопитства Киро след малко.

— Както трябва… Много старателни.

— Може ли да пробвам тая русата? Има страхотно дупе.

— Няма да стане — поклати голямата си глава Тони. — Те си тръгват за София още сега.

Киро сви примирено рамене и в този момент двете манекенки влязоха в кухнята. Приближиха се до Главата и го целунаха. Тони ги потупа по задниците и заповяда на Киро.

— Намери някой да ги закара.

Малката гира взе сандвича си и стана от масата.

— Елате, куклички.

Двете момичета го последваха и той ги изведе от кухнята.

Тони Главата стана от високото столче и прибра цигарите и златната запалка на Киро в един от джобовете си. Вече прав до барплота допи кафето, угаси фаса в пепелника и тръгна към хола.

Удобно разположени на меката мебел в просторната стая седяха Росен Кобрата, Янис Папаридис, Александър и Иво Слона.

Макар и преди обед първите двама пиеха уиски, а Александър водка „Смирноф“. Както обикновено Слона пиеше кафе и всички пушеха от пурите „Кохиба“ на Тони.

Говореха за случилото се с Доктора. Бяха изплашени, но нито един от тях нямаше да си признае, че изпитва страх.

Когато Тони влезе в стаята мъжете млъкнаха и погледнаха към него.

Той кимна на Кобрата и попита Яни.

— Как мина пътуването?

— Много добре. Мексиканците се навиха. Уговорих всичко и на осемнайсти другия месец във Варна ще пристигне кораб натоварен със сто и двадесет тона първокачествено кафе и хиляда и двеста килограма още по-качествен кокаин. Това е първата пратка. Ако се справим както трябва ще има още много и ще станем най-големите в Европа.

— Добре… Свършил си добра работа.

Боса се приближи към барчето от абаносово дърво, заредено с всякакви напитки и си сипа в една от кристалните чаши два пръста „Джак Даниелс“.

— Нещо друго.

— Имаш подарък — отговори кипъреца.

— Така ли…? От мексиканците ли? Дай да го видя.

Яни бръкна във вътрешния джоб на сакото си и извади дълга около десетина сантиметра кристална епруветка с шестоъгълна форма и красиво сребърно капаче.

— Какво е това?

— Малко от коката… Да видиш за какво качество става въпрос.

Тони махна към него с ръката, в която държеше чашата, разплисквайки уиски по скъпия марокански килим и заповяда.

— Разкарай това нещо от къщата. Иди го остави в колата си да не ти го набутам в задника.

Яни стана от дивана и тръгна да излиза от стаята. По лицето му се четеше яд и презрение към прекалената предпазливост на Боса, но не каза нищо.

Все още ядосан Тони се обърна към Валяка.

— Е, какво? Разбра ли нещо? Кой е ударил Доктора?

Александър се позабави малко с отговора и през това време Киро влезе в стаята.

— Момичетата си тръгнаха, шефе. Малкия ше ги закара.

— Добре… — Тони почти не му обърна внимание. Бе се навел напред и гледаше Валяка. — И така… Кой е отговорен за нападението на Доктора? Все нещо трябва да си разбрал досега.

— Нямам представа — каза спокойно Александър.

— Как така нямаш представа, бе? Трябва да имаш представа, нали това ти е работата.

— Тони, тази нощ съм притиснал абсолютно всеки, който може да знае какво става и въпреки това не научих нищо… Никой не знае кой стои зад нападението над Доктора.

— Как така…? Мамка му. Как може никой нищо да не знае?

— Това е истината — обади се Росен Кобрата. — И аз поразпитах тук-там, но нищо не научих.

— Това не е възможно — Главата изглеждаше потресен. — Еба си шибаната работа…

— Признавам, че и аз съм объркан… — заговори Александър. — Или Доктора го е инсценирал сам или се е появил някой много опасен играч.

— Как така ще го инсценира сам, бе? — викна Боса. — И да зареже всичко на майната му, така ли…? Това няма да го повярвам никога… Да не съм чул повече тия шибани глупости.

— Тогава си имаме работа с…

Александър бе прекъснат от влезлия забързано в хола Яни.

— Тони, ела отвън.

— Какво?

— Ела отвън… Момчетата са хванали някакъв да обикаля около къщата.

— К’ъв е тоя, бе? — Главата стана от креслото и тежко тръгна след кипъреца.

Останалите мъже ги последваха навън, като пръв бе Иво Слона.

Хората му се бяха справили добре и можеше да има изгода от цялата тази работа.

Когато излезе на двора Тони Главата се озова пред групичка от седем човека. Шестима бяха от хората на Слона, а между тях стоеше с наведена глава седмия.

Тони се приближи и го огледа добре. Мъжа бе среден на ръст и доста як. Имаше тяло на спортист. Може би гребец или щангист. Абе, във всеки случай някой спорт, който развива добре гръдния кош и раменете. Бе рус и късо подстриган. Дънките му бяха омазани с кал и сцепени на едното коляно, а коженото яке разкъсано.

— Как се казваш? — в гласа на Тони нямаше никаква емоция.

Пленника вдигна глава и с това се изчерпа цялата му реакция към въпроса.

Едното му око бе затворено от червеникав оток, а носа и устата разбити. По лицето и дрехите му имаше големи тъмни петна от кръв.

— Намерихме това в него, шефе — единия от гардовете подаде на Главата малка видеокамера. — С тоя имаше и още един, ама избяга.

Тони отвори екранчето на камерата, натисна бутона за възпроизвеждане и погледа малко. Непознатия беше проявил голямо любопитство към къщата му и мерките, които се взимаха за охраната й.

Антон изключи камерата.

— Как така сте изпуснали другия?

— Много се биеше — оправда се гарда. — Все едно, че е Брус Ли. Раздаваше яко ритници, нек’ви ’фатки… Като нинджа. Докато се осъзнаем к’во става и избега.

— Трябвало е да го застреляте… — изръмжа Тони. — А тоя има ли някакви документи в него? Лична карта? Шофьорска книжка?

— Няма… Няма оръжие, няма документи. Нищо. Само камерата.

— Как се казваш? — Антон погледна пленика. — Кой те изпрати да ме шпионираш?

Мъжа само сведе главата си, сякаш гледката пред него вече му бе безинтересна.

— Казва се Анатоли — приближи се към тях Александър. — Работеше в НСБОП.

— Да, бе, вярно — възкликна Кобрата. — Затова ми се струва познат.

Антон се приближи заплашително, поклащайки голямата си глава.

— Ченге, а…? Нещо не ми се вярва… Няма документи. Не се представя кой е пред момчетата, а скача на бой… Не. Това не е акция на някоя от службите.

— Сега ще разбера какво става — Александър извади джиесема си, обърна се и влезе в къщата, за да разговаря на спокойствие.

Главата се обърна към бодигарда, който му предаде камерата.

— Какъв беше оня, дето ви избяга? Опиши ми го.

— Еми… Висок към метър и осемдесет или осемдесет и пет… Около осемдесет и пет килограма. С много къса черна коса. Беше облечен в черно кожено яке и черни дънки.

— Добре — Тони погледна Янис Папаридис. — Яни, вземи тоя и гардовете си и претърсете целия курорт. Обиколете всички хотели и хотелчета, но трябва да сте бързи. Ако спипате копелето — добре. Ако не. Искам да разбереш името му и с каква кола е. Щом научиш нещо веднага се обади на Слона.

Кипъреца тръгна да изпълни заповедта, а Боса каза на Иво Слона.

— Иво, чу как изглежда копелето… Вземи петима човека и идете в Самоков. Дай описанието на нашите ченгета и ги организирай. Искам да го хванете.

Иво Слона кимна с глава и отиде да си подбира хората.

Боса изгледа пленника. Той не бе помръднал и стоеше все така с наведена глава.

— Водете го долу — заповяда Антон на гардовете около мъжа. — В банята… Разберете за кого работи… Но като дойда да е в съзнание и да може да говори.

Под планинската вила в алпииски стил на Тони имаше още един подземен етаж. Там се намираха котелното помещение за парното на къщата, уютна изба, в която Боса пазеше впечатляваща колекция вина, билярдна зала с добре оборудван бар, фитнес зала, сауна, баня и тоалетна.

Петимата яки мъже сграбчиха пленника и го понесоха към банята в подземието.

— А ти какво мислиш? — Главата погледна Киро. — Дали някоя от службите стои зад всичко това?

— Не ми се верва. Те не действат така.

— Съгласен съм — включи се в разговора Кобрата. — Но все някой го е пратил тоя.

Киро се смръщи, но нямаше какво да каже. Обърна се към къщата и видя Александър да приближава към тях.

— Казва се Анатоли Петков и допреди три месеца е работил към НСБОП — заговори Валяка на Тони. — После са го уволнили за неподчинение и неправомерно използване на сила… Никой не знае с какво се занимава сега. Но вече не е част от системата.

— И пак не става ясно кой го е пратил — каза Кобрата.

— Сега той самия ще ни каже всичко — промърмори заканително Главата и ги поведе към входа за подземния етаж.

Когато четиримата мъже застанаха пред вратата на банята видяха очаквана и добре позната им картина.

Бившия служител НСБОП бе окован с белезници за кранчетата на единия от двата душа. Трима гардовете, с полицейски палки в ръце, стояха около него. Задаваха му въпроси и като неполучеха отговор някой от тях го удряше силно с палката. Биеха го в стомаха и бъбреците и ако продължаваха така още известно време, мъжа щеше да умре от вътрешните контузии.

Тони погледа около минута, после попита двамата, които стояха до вратата.

— Каза ли нещо?

— Не, шефе. Мълчи, като че ли е ням — отговори едното от добичетата. Другия само изсумтя и поклати глава.

— Спрете — нареди Боса на тримата биячи и влезе в банята. Застана до окования и го стисна за косата. Повдигна клюмналата му глава и когато погледите им се срещнаха му каза с ирония.

— Анатоли Петков… Бивше ченге от НСБОП… Да, знам кой си. Знам, че преди три месеца са те уволнили… Защо не си спестиш цялата тази болка, а? Кажи ми кой беше другия с тебе и кой ви изпрати, а аз ще те оставя жив… Това е добра сделка.

Пребития мъж само затвори очи и това прозвуча като най-категоричния отказ да говори. Тони пусна грубо косата му и главата на мъжа клюмна върху гърдите му.

— Какво да го правя тоя? — Боса излезе от банята и застана срещу Киро, Александър и Кобрата. — Не иска да говори. Трябва да разбереме кой го е пратил, но ако продължава така тия ще го убият от бой и пак нищо няма да научиме.

— Да го заплашиме с ебане — предложи Малката гира. — Знаеш, че като усетят хуя до гъза си всички се пречупват.

— Това ли успя да измислиш — изсумтя Главата. — Нямаме време за игрички… А и тоя като го гледам какъв е мазохист може да вземе да му хареса.

— Това можеше да го свърши Слона, ако беше тука — усмихна се гадно Александър. — Слона можеше да го пречупи само като му го покаже.

При тези думи на Александър Валяка всички се разсмяха невъздържано.

Иво Слона бе получил прякора си не заради огромния си ръст или защото носа и ушите му бяха големи като на слон. При него една друга част от мъжкото тяло приличаше на провесен слонски хобот, когато бе в покой. Беше ли възбуден, въпросния атрибут щръкваше заплашително, като хобота на раздразнен, атакуващ мъжкар.

— Аз ще го накарам да говори — Росен Кобрата погледна Главата. — Кажи им да го съблекат и да го оковат за някакъв стол.

— Чухте го — забовяда Боса на биячите. — Съблечете го гол.

Тримата мъже в банята хвърлиха полицейските палки в единия ъгъл и започнаха да събличат пленника.

Единия мина зад гърба на мъжа и обви ръце около врата му, притискайки го към себе си в задушаваща хватка. Другите двама го блъскаха с юмруци, за да сломят яростната му съпротива и бързо смъкнаха изкаляните дънки до глезените му.

Свалиха му белезниците и съблякоха коженото яке и другите дрехи.

Пленика се бореше отчаяно, без да крещи или моли за милост. Знаеше, че няма смисъл. Задъханото му дишане се губеше сред пъшкането на нападателите.

Тримата яки мъже го проснаха по очи на студения теракотен под и натиснаха голото му, изранено тяло да не мърда.

Тони Главата стоеше пред банята и наблюдаваше насилствената сцена с блеснал поглед.

Спомни си, че Кобрата искаше някакъв стол и заповяда на единия от гардовете в коридора.

— Иди донеси един стол, ама да е по-здрав и някакво въже.

Мъжа побягна и след малко се върна понесъл масивен дървен стол с права облегалка и подпорки за ръцете. Постави го до стената, между двата душа и помогна на другите да сложат голия мъж да седне в него. Докато те държаха извиващото се тяло, бодигарда извади от джоба си найлоново въже и започна да го овързва.

Пристегна глезените на пленника към предните крака на стола и направи здрав възел. Останалата част от въжето издърпа нагоре и завърза първо едната му ръка, а после и другата за подпорките.

Когато свърши погледна към Тони и избоботи.

— Остана още въже, шефе, ама май нема нужда от него. Нема да мръдне от стола колко и да се мята.

— Вържи го и през кръста за облегалката — обади се Кобрата.

Биячите направиха каквото им заповяда и излязоха от банята.

Росен започна да се съблича.

— Не искам да ми изпомаже дрехите с кръв — обясни той.

— Аз пък си помислих, че си решил ти да го чукаш — засмя се Валяка. — Стана ми интересно как ли ще го направиш, като е вързан за стола.

— Не е мой тип.

Кобрата сложи якето си на дървената закачалка до вратата на банята. Съблече ризата си и памучната тениска под нея и ги закачи до якето.

— Ще ми трябват въглени — каза той на Боса, докато сваляше дънките си.

— Иди до котелното и донеси малко въглени — нареди Тони на един от гардовете.

Росен остана само по черни слипове, чорапи и обувки. Към левия му глезен бе пристегнат пластмасов калъф с осемнайсетсантиметров нож. Той разкопча каишките и подаде оръжието на Киро. Събу обувките и чорапите и ги бутна към стената.

Взе ножа от Киро и го извади от калъфа. Добре наточеното острие проблесна зловещо.

Бодигарда се върна с въглените. Носеше в ръка тясна лопатка пълна с горяща купчина, сякаш гребната от дълбините на ада.

— Остави я в банята — каза Росен. — По-далече от стола.

Якия мъж изпълни каквото му заповядаха.

— Внимавай да не умре преди да е казал каквото трябва — обади се Боса.

Кобрата само кимна с глава и влезе в банята, затваряйки вратата след себе си.

Мъжа на стола отклони погледа си от лопатката с въглените в другия край на банята и го спря върху лицето на Кобрата. След това очите му се фокусираха върху ножа и той започна да се мята безмълвно, опитвайки да се освободи от въжетата.

— Не се мъчи… — каза Росен с равен глас. — Няма смисъл.

Измина няколкото крачки и застана срещу пленника.

Той гледаше ножа, а устните му бяха стиснати в тънка, побеляла черта.

— Сега ще ми кажеш кой беше другия с тебе. Кой ви изпрати да шпионирате Главата?… И какво знаеш за изчезването на Доктора.

Очите на мъжа трепнаха едва забележимо при споменаването на Доктора.

— Виждам, че знаеш нещо за докторчето… Може да поговориме като цивилизовани хора, а може да го направиме и по трудния начин. От теб зависи… В крайна сметка ще ми кажеш всичко, което искам да знам. Въпроса е дали да го направиме лесно за теб.

От здраво стиснатите устни на мъжа не се отрони и звук.

— Слушай — продължи да го обработва Кобрата. — Ако проговориш сега ще те пуснеме да си идеш. Ще те задържиме няколко дни, докато се оправим с проблема, който сте ни създали и после ще те пуснеме… Така че, решавай.

Мъжа завъртя главата си на дясно и затвори очи, сякаш искаше да изключи от съзнанието си всичко, което ставаше около него.

— Добре… Ти сам си избра.

Внезапно Кобрата хвана и натисна дясната китка на мъжа, за да не може да свие пръстите си. Пленника започна да се мята, опитвайки да се освободи, но стегнатите въжета го държаха здраво.

Бившата барета сложи ножа до малкия му пръст и натисна рязко. От раната бликна алена кръв и кутрето падна на пода.

Мъжа изкрещя диво и се изви в стола. Въжетата изпращяха от напора, а дървото заскърца. Кобрата затисна с коляно гърдита му, а с лявата си ръка го стисна за косата и изви главата му назад. Държа го така, докато не се отпусна омаломощен. Видя, че по лицето на пленника се стичат сълзи на безсилие и се отдръпна от него.

Отиде до лопатката и зарови ножа в огнената купчина. Изчака да се нагорещи острието и го измъкна от въглищата.

Тръга бавно към мъжа, като не сваляше очи от мокрото му лице.

— Не… Недей — изстена пленника. — Спри… Ще говоря.

— Знам, че ще говориш… Ще ми кажеш и неща, за които не съм те питал.

Кобрата стисна силно китката на осакатената ръка и притисна към кървящата рана нагорещения метал.

Мъжа изкрещя от болка. В банята замириса на изгоряла човешка плът.

— Май шоуто започна — подхвърли Киро, когато проехтя първия вик.

— Да-а — Александър обърна гръб на вратата на банята. — Аз смятам да го пропусна.

— Да отидеме в къщата — каза Тони. — Там ще е по-приятно да чакаме.

Тримата тръгнаха към изхода. На вратата Боса се обърна и заповяда на гардовете.

— Стойте тук. Като свърши Кобрата разчистете. Ако копелето е още живо го убиите и се отървете от тялото.

Когато влязоха в хола Тони нареди на Киро.

— Обади се на Яни.

Малката гира извади джиесема и набра номера.

— Какво става — попита той, щом Яни прие разговора.

Известно време слуша какво му говорят и само от време на време вмъкваше по някое „Да“ или „Добре“. В един момент каза „Добре. Чакай така“ и без да прекъсва връзката заговори на Главата.

— За малко са изпуснали тоя втория човек. Казва се Красимир Петров и кара старо тъмносиньо или черно „Чероки“. Били са в хотел „Рила“… Яни пита трябва ли ти за нещо или да слезе до Самоков да помогне на Слона.

— Не ми трябва… Да върви в Самоков и да хванат копелето.

Киро предаде заповедите му и прекъсна разговора.

— Ще проверя какъв е тоя Красимир Петров — каза Александър.

Тони кимна с глава и прекоси стаята. Седна в голямото кресло и се облегна назад с притворени очи. Нямаше какво друго да прави, освен да чака.

Киро Малката гира отиде до барчето, сипа по един пръст уиски в две от кристалните чаши и занесе едната на Боса.

Александър се върна след десетина минути.

— Тоя Краси е бивше ченге — заговори той още от вратата. Приближи се до шкафа с напитките и си сипа една водка „Смирноф“. — Уволнен е преди около пет месеца. Също за неправомерно използване на сила, като приятелчето си. Само че този е известен. Това е копелето, което преби Жоро Чука… Съда го оправда и оттогава следите му се губят… Но интересното е, че няма досие. И за тоя, който Кобрата разпитва също няма никакви документи, че е работил в системата.

— Какво означава това — Тони изглеждаше объран.

— Някой е унищожил досиетата. Някой, с достатъчно власт, за да може да заличи всички следи, че тия двамата са били ченгета.

— И к’во — викна Киро. — Т’ва н’еква полицейска конспирация ли е?

— Може би — каза Александър. — Да видим какво ще разбере Кобрата… Много е възможно Доктора да е отвлечен от тях. Но преди да знам със сигурност има ли изобщо такава група от бивши полицаи, колко са и кой стой зад тях не мога да предложа нищо.

— Яни и Слона трябва да хванат това ченге — каза Тони. — Тогава ще имаме още един човек за разпит и може да сравним версийте им.

— Ако Кобрата въобще е измъкнал нещо от онова копеле — обади се Киро.

— Ще измъкне — Александър седна на един от фотьойлите и кръстоса крака. — Той е способно момче.

— Абе, не знам. Боя не му направи голямо впечатление на оня.

— Кире стига си мрънкал — каза Тони. — Ще чакаме Кобрата да приключи с разпита и да се върнат Яни и Слона… До тогава вземи та свърши и ти нещо. Изпрати някое от момчетата за храна от хотела. От сутринта съм само на кафе и уиски… Да ми приготвят някакъв дивеч. Филе от сърна или диво прасенце.

Малката гира бръкна за джиесема си.

— Ще им се обадя к’во да донесат.

— Не. Изпрати някой и му кажи да гледа как приготвят храната.

— За мене риба — даде поръчката си и Александър. — Може сьомга.

Кирил поклати глава, но стана и тръгна към вратата.

Параноята на Главата край нямаше.

Кобрата откри Тони, Александър и Киро в трапезарията. Седяха около дългата маса и обядваха. Встрани, до едната стена стояха двама сервитьори от ресторанта на новия петзвезден хотел на Тони. Между тях имаше количка за сервиране, отрупана с блюда от фин порцелан, големи плата салати, кофичка с шампанско „Дом Периньон“ и бутилка червено вино „Шато ла’Фит“.

Кобрата издърпа единия от тежките дървени столове и седна до масата. Взе си филийка италиански хляб от сребърния панер и вдъхна аромата му, притваряйки очи. После отчупи парченце от хрупкавата коричка и го сдъвка бавно.

— Желаете ли да Ви сервираме, господине — пристъпи към масата по-възрастния от двамата сервитьори.

— Свободни сте — махна с ръка Тони, без да поглежда облечените с униформи на хотела мъже. Те се поклониха и побързаха да си тръгнат. Боса изчака да излязат от трапезарията и попита Кобрата. — Проговори ли… Разбра ли нещо.

— Да… — Кобрата извади някакъв лист от джоба на якето си. — Другия, който е обикалял около къщата ти се казва Красимир Петров и е…

— Бивш полицай, уволнен преди пет месеца — прекъсна го Александър. — Това го знаем.

— Тоя преби Жоро Чука — погледна го Росен Кобрата.

— Да, да. Давай нататък.

— Добре. За тоя знаете… Поне хванахте ли го.

— Яни и Слона още не са се върнали — обади се Киро.

— А-ха… Ами тогава да ви кажа още няколко имена. — Росен разгърна листа пред себе си. — Първото е на Иван Колев, полковник и бивш шеф на СОБТ или както са широко известни „баретите“.

— Познаваш ли го — Боса погледна Александър.

— Само по име. Пое отряда след като напуснах.

— Аз го познавам — каза Кобрата. — За кратко ми беше командир… Неподкупен и опасен. Сериозен противник. Създал е наказателен отряд от шестима бивши служители на различни служби от систмата на МВР.

— К’ъв наказателен отряд, бе — викна Киро. — Тоя да не е в некой филм.

— Спокойно Кире — обади се Тони. После каза на Росен. — Продължавай.

Кобрата започна да чете от листа, като за всяко изречено име правеше малък коментар.

— Анатоли Петков от НСБОП… Тоя вече е вън от играта. Другите са… Петър Пашов — полицай. Наричат го Бай Пешо. Дебел и не обича да говори. Калин Стефанов от НСС.

Специалист по техническите средства. Николай Стоянов и Борислав Борисов… Тези двамата са от спец-отряда. Служил съм с тях и ги познавам. Опасни са… Всички са убивали и не се страхуват да използват оръжие. Събрани са със задачата да ни избият.

— Сигурен ли си, че това е истина? — каза Боса. — Оня педал може да ти е наговорил куп измислици, само за да го оставиш на мира.

— Сигурен съм, че всичко, което ми каза е истина или поне той така мисли. Има наказателен отряд, който е създаден, тука ще цитирам „да овладее престъпните групировки“. Те са нападнали снощи Доктора и са избили охраната му, а него са го отвели в базата си…

— Къде е тази база? — реагира Александър.

— В Банкя. Къща в южния край. Там са разпитвали Доктора. Интензивен разпит. Знаете какво означава това? Казал им е всичко. Сигурно си е признал даже и за черешите, които е обрал като дете… Накрая са го убили. Николай и Борис са натоварили трупа в кола и са го закарали някъде. Анатоли не знаеше къде. След това полковника е заповядал на Анатоли и на Красимир да дойдат тука и да организират наблюдението ти. Доктора им е казал къде си.

— Мамка му — избухна Боса. — Доктора им е казал всичко, което знае… Гадни, шибани копелета.

— Има и още нещо. Черешката на тортата ви я запазих за накрая… Зад полковник Колев и наказателния отряд стой един човек… Борко Бориков. Всичко това е негова идея. Той е вербувал полковника и е осигурил пари, база и всичко необходимо за съществуването на наказателния отряд.

— Шибания пожарникар — Главата погледна към Александър. — Трябваше да го убия още, когато сърбите го искаха, но ти се застъпи за него. Нали сте били дружки. Какво ми говореше тогава? По-добре да не закачаме Генерала. Ще говориме с него, ще се разбереме. На ти сега едно говорене и разбиране.

— Да не ровим в миналото — Александър запази спокойствие. — Сега трябва да вземем мерки за защита.

— Какво предлагаш?

— Нема к’во да се предлага — викна Киро. — То си е ясно. Нападаме шибаната им база още тази нощ и избиваме копелетата.

— Няма да стане — обади се Кобрата.

— А защо да не стане? — попита Боса. — Защо да не хвърля всичките си сили срещу базата им и да я изравня със земята още тази нощ, както предлага Киро?

— Защото не знаеме кой ще е в базата и кой не. Ще се вдигне много шум, а ефекта може да е нулев. Според Анатоли в базата остава само по един човек. Ако има нужда се свързва с останалите.

— Трябва да ги избием един по един — каза Александър. — Бързо и чисто.

— И това няма да е лесно — поклати глава Кобрата. — Особено Бориков.

— Борко не е нужно да умира. Достатъчно е да премахнем тези петимата, който останаха… И, може би, полковника.

— Искам шибания пожарникар мъртъв — заяви Боса. — Няма да го обсъждаме. Бориков ще умре и ти ще имаш грижата за това.

— Както кажеш — Александър сви рамене с безразличие.

Антон погледна Киро Малката гира.

— Обади се на Яни и Слона дали са хванали копелето. И им кажи да се прибират.

Киро извади мобилния си телефон и набра номера на кипъреца. Разбра, че не са намерили бившето ченге и му предаде заповедта на Боса.

— Тоя веднага ще предупреди останалите, че сме хванали един от тях — обърна се Тони към Александър. — Какви ще са следващите им действия.

— Ще се опитат да ни изпреварят. Щом са събрани, за да ни избият, значи точно това ще искат да направят.

— Шибана работа. Пожарникаря трябва да умре преди да е стигнал до мене.

— Бориков не е кой да е. Помисли дали убииството му няма да ни донесе повече негативи, отколкото полза. Не може просто да го премахнем. Цялата държавна машина ще се задейства, за да ни смаже. Дори ти не можеш да се бориш с държавата.

— Не ме е страх от никой. Такова нещо, като държавна машина не съществува. Кой ще тръгне срещу мене. Тези, на които плащам ли. И които са като пионки в ръцете ми. Не ме е страх от хора, които за пари са готови да ми лижат задника. Ще убия Бориков и какво… Ще се вдигне малко шум и това е. Всяко чудо за три дни. Затова почвай да мислиш как да го направим. Трябва ние първи да нанесеме удар.

— Добре — Александър бутна стола си назад и докато ставаше, протегна ръка към Кобрата. — Дай тоя лист. Ще видя какво мога да науча за полковника. Може той да се окаже слабото звено.

Тони, Киро и Росен Кобрата останаха в трапезарията. Росен отиде до количката за сервиране и си избра от блюдата нещо за обяд. Тони и Киро му правеха компания, допивайки виното.

След двайсетина минути тримата отидоха в хола и завариха Александър да говори по мобилния си телефон. Видяха го как си записа нещо на листа и прекъсна връзката.

— Разбра ли нещо? — попита Боса.

— Проверих и останалите имена — Александър прибра джиесема в сакото си. — Нямат досиета. Всичката информация, която МВР би трябвало да има за тях е изчезнала.

— Това е работа на шибания пожарникар.

— И аз така мисля. Като главен секретар на МВР той има тази власт — Валяка подаде листа на Тони. — Разбрах адреса на полковник Колев. Написал съм го най-отдолу.

Главата прочете адреса.

— Добре… Той ще ни каже къде да намериме другите. Кире, ще му организираш едно посещение тази вечер.

— Нема проблем. Ше изпратим Добри.

Тони се замисли.

Добри бе истински психопат. Наричаха го Добермана и на външен вид и по характер бе досущ като тази порода кучета. Слаб, жилест и зъл.

— Гледай да не е много друсан, когато отиде. Да не убие полковника преди да е разбрал къде да открием останалите.

— Ше му кажем. Досега не е имало проблеми с него.

— И, Кире… Нека избие всички, които намери там. Да го направи кърваво. Ще използваме полковника, за да изпратим послание.

— Нема проблем. Той и без това си пада по тия работи.

Киро Малката гира извади джиесема и си уговори среща с Добри по-късно през деня в София.

Тони отиде до масичката, взе си пура и я запали. Настани се в креслото и тогава Яни и Слона влязоха в хола.

— Какво стана, бе — посрещна ги Боса. — Как така изпуснахте копелето.

— Сигурно е минал през Самоков преди да се организираме — отговори му Яни. — Ченгетата още го търсят, ама май няма смисъл… А тоя, дето го хванахме каза ли нещо.

Тони им разказа набързо какво бе разбрал Кобрата от пленника и до какъв извод бяха стигнали.

— Най добре да се покрием, докато момчетата разчистят — предложи Яни. — Аз лично смятам да напусна страната още тази нощ.

— Няма да стане — отсече Главата. — Никой няма да бяга. Искам ви тука всичките. Ще останете и ще ръководите хората си. Няма аз сам да се оправям с шибаната история.

— Добре, шефе… Както решиш.

— Точно така — Боса погледна към Александър. — Искам някакъв план.

— Знаеш ли къде може винаги да откриеш Генерала? — отговори му с въпрос Валяка.

— Не. Това някаква тъпа игра на гатанки ли е? Ако имаш някакъв план го казвай. Не ме занимавай с глупости.

— Не са глупости. Това е начин да елиминираме Бориков.

— Казвай тогава.

— Бориков присъства на местопрестъплението на всяко голямо убииство. И ние можем да използваме това.

— Какво искаш да кажеш?

— Много просто… Извършваме зрелищно убииство и на местопрестъплението организираме засада на Бориков. Също както при лова на едър хищник. Оставяш на подходящото място някакъв труп, скриваш се и чакаш лъва да се появи, за да го отстреляш.

Тони се замисли.

— Добре — каза след малко. — Искам да чуя подробности.

— Разбира се — Александър започна да обяснява. — Моя позната има апартамент на „Цариградско шосе“ и в момента не е в България, а жилището е празно. Блока е на метри от булеварда и от апартамента има отлична видимост, което го прави идеален за разполагане на снайперист.

— Тая твоя приятелка сама ли живее? Няма ли семейство, роднини?

— Не е женена, а родителите й са починали. Има сестра, на която е на гости в Щатите и няма да се прибере поне още две седмици.

— Апартамента има ли СОД.

— Не. Няма никакви охранителни системи.

— Някой може ли да те свърже с тази жена и жилището.

— Аз съм просто един от многото познати на това момиче и съвсем случайно знам, че апартамента й е празен… Ако извадиме малко късмет, може никой да не разбере, че е стреляно от там.

— Не знам… — Боса не бе убеден. — Кой ще използваш за примамка.

— Пламен Френда — отговори Александър.

— Защо Френда. Нямаме никакви търкания с него.

— Защото трябва да е някой. А до Френда мога да стигна най-лесно. Нали искаш да елиминирам Бориков възможно най-скоро.

— Така е… Как ще го направиш това с Френда?

— Имам човек в гаража, където Френда държи колата си. Брониран Мерцедес S500. Може да му постави взривно устройство.

— Да сложиш бомбата е лесно… И после какво? Ще направиш засада в апартамента и ще чакаш докато Френда мине с мерцедеса под прозореца, за да го взривиш… Това може да не стане и цял месец.

— Няма да е точно така… Устройството ще се задейства дистанционо. Щом го поставиме в колата, наш човек ще се залепи за Пламен Френда и ще го следи навсякъде. Междувремено стрелеца ще е заел позиция в апартамента. Аз ще си уредя среща с Френда. Ще искам да се видиме във фитнеса на хотел „Плиска“, в сауната. Това означава, че той ще трябва да мине по „Цариградско шосе“ и когато стигне до мястото на засадата, нашия човек ще взриви устройството в нужния момент.

— Откъде си сигурен, че Френда ще дойде точно с мерцедеса на срещата? — Тони все още бе скептичен. — Ако въобще приеме да се срещне с тебе.

— Ще се срещне — каза Александър убедено. — Ще искам да обсъдиме изчезването на Доктора. Това ще го заинтригува и няма да откаже. Срещата ще бъде на неутрална територия. В сауната на хотела, където ще сме сами и няма опасност разговора ни да се подслушва или записва.

— Но не можеш да си сигурен, че ще бъде с бронирания Мерцедес.

— Той ползва само него, когато е в България… Страхува се за живота си.

— Ако това сработи ще е страхотна ирония — засмя се Тони. — Добре… Този план е много сложен и има хиляда начина да се издъни, но ще го задействаме. Може пък да стане.

— Ще стане.

— Дано… Кога ще сложиш бомбата.

— Мога още довечера да дам устройството на моя човек. Ако мерцедеса на Френда е в гаража тази нощ, той ще го зареди. Ще ми се обади, когато е готов и аз ще уредя срещата.

— Добре. А кой ще е стрелецът.

Александър погледна Кобрата.

— Росен е най-подготвен за това.

— Ще се справиш ли — обърна се Боса към бившата барета.

— Да — Росен Кобрата отговори без колебание. — Няма да е проблем. Само трябва да знам къде е апартамента.

— Добре, тогава — гласа на Тони Главата бе изпълнен с решимост. — Ще направиме така… Киро тръгва веднага за София, за да уреди работата с полковника.

— О’к, шефе. Добермана ще се справи.

— Вие също заминавате за София — каза Боса на Александър и Кобрата. — Имате ли нужда от нещо? Оръжие? Коли?

— Не — бе лаконичен Александър.

— Нямам нужда от нищо — присъедини се Кобрата.

— Тогава успех.

— А аз какво да правя? — попита Яни.

— Ти си движи бизнеса. Но гледай да не те намерят хората на шибания пожарникар.

— Ще го имам предвид. Прибирам се с моите хора в София и се барикадирам в къщата си. Няма да се покажа навън, докато Кобрата не го очисти.

Боса погледна Иво Слона.

— Ти ще останеш при мене. Искам къщата да е непристъпна.

— Разбира се, шефе. Тука ще си в безопасност.

— Ще видиме — Тони Главата се надигна от креслото, показвайки, че срещата им е приключила. Останалите също станаха от местата си.

Киро, Яни, Кобрата и Александър се приближиха до Тони Боса и го прегърнаха един по един за довиждане.

Краси се свърза с полковник Колев още докато пътуваше към София и набързо му разказа какво се бе случило.

Бяха пристигнали с Анатоли в Боровец сутринта и се настаниха в хотел „Рила“. Изпиха по кафе в едно от капанчетата и се разходиха из курорта. Правеха се на обикновени туристи.

После Анатоли предложи да огледат къщата на Главата. Краси искаше да изчакат докато се стъмни, но Анто настоя и той отстъпи. Може би нямаше да рискуват много ако просто хвърлеха един поглед.

Само че Анатоли се унесе да снима с камерата и „горилите“ на Тони им налетяха.

Тогава Анто направи втората си грешка. Не се опита да баламоса нещо гардовете, ами тръгна да се бие с тях. Краси се включи в боя, но ситуацията бе безнадеждна и единствената му цел стана да се измъкне и да предупреди Полковника, че са се издънили.

Иван Колев го изслуша мълчаливо и след това му заповяда да отиде направо в базата.

Когато Краси пристигна в Банкя там го чакаха Генерала, полковник Колев и останалите членове на отряда. Нямаше го само Анатоли, но той надали щеше да се срещне вече с когото и да било, освен ако не разчиташе на задгробния живот.

Бившия полицай разказа подробно какво се беше случило в Боровец и отговори на въпросите.

Всички бяха ядосани и объркани. Прикриваха страха и безсилието си зад безсмислени закани и псувни.

Бе им ясно, че няма как да спасят Анатоли без да изложат на риск съществуването на отряда. След мъчително обсъждане Генерала и полковник Колев взеха трудното решение да го пожертват.

Трябваше да съставят нов план за действие срещу Главата, но Бориков си тръгна за среща с испанския посланик. Щяха да му връчват някаква почетна грамота, за успешно проведена акция между испанските и българските служби за сигурност.

Полковника поговори с тях още час и после напуснаха къщата, като оставиха Ники дежурен. Разбраха се да се срещнат пак в десет и половина вечерта.

Кико и Бай Пешо се качиха при полковника в единия лендровър. Той щеше да ги закара по домовете им. Боби и Краси тръгнаха с черокито.

Докато пътуваха към София, размениха едва по няколко думи. И двамата бяха притеснени и умислени.

Краси остави Боби пред блока му и се прибра в квартирата си. Живееше с приятелката си в малък апартамент в „Лозенец“.

Бяха се запознали със Светла в тежък момент от живота й. Той я спаси от изнасилване и след инцидента я посети в болницата. Когато се възстанови, излязоха на среща няколко пъти и след това заживяха заедно.

Краси не познаваше по-смела и силна жена от нея. Беше се влюбил от пръв поглед и с всеки изминал ден заедно я обичаше все повече. Тя бе най-хубавото нещо в живота му. Подкрепяше го, когато го уволниха от полиията и винаги бе готова да го утеши с нежна дума или милувка. Благодарение на нея той преодоля този най-труден период в живота си и намери сили да продължи напред.

Светла лежеше на дивана в малкия хол и гледаше някаква романтична комедия със Сандра Бълок по дивидито. Краси се приближи и я целуна. Тя му направи място и двамата догледаха филма, сгушени един в друг. После отидоха в кухнята и тя му прави компания, докато той се нахрани. Говореха си за най-обикновени неща от ежедневието им.

Светла никога не го питаше за работата му. Знаеше, че понякога е изложен на риск и се тревожеше за него, но това бе част от връзката им. Обичаше го силно и му вярваше безрезервно. Бе щастлива, когато са заедно.

Двамата раздигаха чиниите и почистиха масата. После отидоха в спалнята и правиха нежен секс. Известно време лежаха прегърнати, разменяйки си леки целувки и ласки.

Светла отиде в банята и си взе душ. Трябваше да ходи на работа. Бе барманка в едно заведение в Студентски град.

Краси я изпрати с целувка и на свой ред влезе в банята. Изкъпа се и се избръсна. Опита се да поспи, но бе неспокоен и съня така и не дойде. Облече се и погледа телевизия, но нито една програма не упя да задържи вниманието му за дълго.

Сега, когато бе сам в апартамента настроението му пак стана мрачно.

Беше още рано за срещата в базата, но той имаше нужда да поговори с някого. Трябваше му съвет и уверение, че постъпва правилно.

От „служебния“ джиесем набра полковник Колев, но безличен женски глас му съобщи, че в момента няма връзка с този номер. Това го изненада. Полковника би трябвало да следи джиесема му за връзка с отряда винаги да е включен.

Краси погледна часовника си. Показваше осем и четиринадесет.

Отиде в спалнята и извади от нощното си шкафче оксидиран пистолет „ТТ“. Беше си лично негов от пет години и си имаше специално издадено разрешително. Харесваха му масивния вид на руското оръжие и сериозната ударна мощ на 7.62 милиметровия куршум. Затова го предпочташе пред всички останали модели и системи.

Краси провери пълнителя и затъкна пистолета отзад в дънките си. Облече коженото яке, обу си маратонките и излезе от апартамента.

Слезе по стъпалата и се качи в паркираното пред входа чероки. Завъртя ключа в стартера и включи фаровете.

Полковник Колев живееше на по-малко от пет минути разстояние с кола.

Може би нямаше нищо нередно в изключения му джиесем, но той и без това искаше да поговори с него.

Защо да не отидеше направо в дома му.

Добри спря тъмносиньото Ауди А4 пред втория вход на блока без да изключва двигателя. Огледа се, а дългите му бели пръсти барабаняха нежно по волана. Не забеляза нищо необичайно. Уличните лампи светеха, както и повечето прозорци на блока, но не се виждаха никакви хора. По това време те вечеряха, зазяпани в новините или в някой турски сериал.

Добри завъртя глава към втория човек в колата. Осветен от уличната светлина, скулестия му профил заприлича на смъртна маска. Пригладената надолу черна, мазна коса правеше лицето му да изглежда още по-бледо.

На мястото до шофьора седеше як мъж на около тридесет години с рижа коса и малки, свински очички. Носа му бе деформиран, а лицето луничаво. Казваше се Радослав, но го наричаха Радо Боксьора или само Боксьора и в момента бе помощник на Добермана.

— Това ли е адреса — попита Радослав.

— Да — Добри спря двигателя и угаси фаровете. — Тоя вход. Трийсет и шести апартамент.

Боксьора извади от джоба на якето си бадж от бяла пластмаса с напечатани име и червен кръст. Закачи малката табелка на гърдите си и взе в ръка черната кожена папка с надпис БЧК, която лежеше в скута му.

— Ще тръгваме ли.

Добермана погледна часовника си. Показваше точно осем и десет.

— Да.

Двамата мъже слязоха от колата и спокойно преминаха няколкото метра до входа. Изкачиха се по стълбището до четвъртия етаж и Боксьора посочи един от апартаментите. На вратата имаше медна табелка с надпис „сем. Колеви“ и номер тридесет и шест отдолу.

Добри бръкна отзад под якето си и извади револвер „Смит и Уесън“ тридесет и осми калибър. Вдигна ръката с оръжието пред гърдите си и се прикри отстрани на вратата.

Боксьора натисна звънеца и застана така, че през шпионката да са вижда надписа на папката в лявата му ръка и баджа на якето.

Краси намери място за паркиране и спря черокито отстрани на блока, в който живееше Полковника. Притича до входа и стигна до четвъртия етаж, качвайки стъпалата през едно.

За няколко секунди се подпря до вратата с номер тридесет и шест, колкото да си поеме дъх. После посегна към звънеца, но ръката му се спря преди да натисне кръглото копченце. От апартамента се чуваше звук на необичайно увеличен телевизор. Това не бе характерно за Полковника. Той бе възпитан човек и не би направил нещо, което да притесни съседите му.

Младия мъж плъзна ръка под якето, измъкна пистолета и вкара патрон в цевта.

Полицейския му усет, карал го да бърза, сега му подсказваше, че в апартамента става нещо лошо.

Краси хвана бравата и бавно натисна надолу. Държеше пистолета готов за стрелба, а по лицето му се изписа напрегната решителност.

Вратата се отвори и той внимателно пристъпи напред. Първата стая, която видя бе подредена кухня. Намираше се точно пред него и му отне само секунда да се увери, че вътре няма никой.

Вляво коридора правеше чупка, а вдясно имаше сива врата с матово стъкло. Звука на телевизора се чуваше от стаята зад нея.

Краси тръгна натам, като внмаваше сянката му да не попадне върху стъклото. Спря пред вратата, плътно облегнат на стената на коридора и се заслуша. Долови някакъв глас, който сякаш не идваше от телевизора, но не бе много сигурен. Това, което чу бе пълна безсмислица. Звучеше като „отреда пицата“ или нещо подобно. Никакъв смисъл.

Бившия полицай почувства леко колебание. Ами ако се бе заблудил. Ако в апартамента не се случваше нищо нередно, а просто Полковника бе заспал пред телевизора и отпуснатата му ръка несъзнателно е увеличила звука от дистанционото. Но тогава къде бе жена му. Или по-малката им дъщеря, за която знаеше, че живее с тях.

Не, определено нещо не бе както трябва… Ако ли пък не, щеше да се извини и да помни тази случка като най-конфузната в живота му досега.

Краси си пое дъх и отвори вратата с трясък, връхлитайки в стаята. Пистолета бе насочен за стрелба, а тялото присвито, както ги бяха учили в школата. Сетивата му бяха така изопнати, че регистрираха огромна по обем информация и я пращаха до мозъка, който му я представяше на забавен каданс.

Дъщерята на Полковника бе пред него. Седеше във фотьойл, а блузката й отпред бе разкъсана. Виждаха се едрите й голи гърди и бялото коремче. Устата на момичето бе залепена с черен скоч, а ръцете й извити назад и завързани зад гърба.

Зад момичето стоеше кльощав мъж с бледо лице и мазна коса. Вдигнатата му за удар дясна ръка стискаше голям кухненски нож, с блестящо острие. Лявата му ръка бе стиснала косата на момичето и злобно извиваше главата й назад.

— Ще й отрежа цицата, копеле. Казвай къде… — крещеше мъжа, когато Краси нахлу в стаята.

За част от секундата бившия полицай се прицели и натисна спусъка. Куршума уцели кльощавия в дясната ключица, завъртайки го встрани. Той извика и изпусна ножа. Веднага проехтя втори изстрел. Нагорещеното парче олово удари мъжа отстрани в главата, малко над лявото ухо. В стаята пръсна облак кръв, костици от черепа и мозък. Мъжа се строполи до фотьойла, като повалено от мълния дърво.

Краси веднага се завъртя на една страна.

Ръцете с пистолета, главата и тялото изпълниха движението едновремено, като оръдейна кула.

Полковник Колев седеше във фотьойл в лявата част на стаята, точно пред тъмния прозорец. Лицето и предницата на ризата му лъщяха от алена кръв. Ръцете му бяха завързани зад гърба.

До Иван стоеше як, рижав тип, стиснал в ръка черен револвер. Беше използвал дръжката му, за да размаже лицето на Полковника и да го принуди да говори.

Рижавия насочи оръжието към Краси и стреля по него.

Бившия полицай се хвърли настрана и още във въздуха натисна спусъка два пъти.

Изстрела на рижавия се заби в стената, изравяйки малка дупка.

В същия момент първия куршум, излязъл от цевта на „ТТ“-то удари бияча точно в средата на гърдите. Той се изви, сякаш имаше гърбица, а около раната изби червено петно. Втория куршум попадна в горната му устна, размазвайки носа и излезе през тила му. Из стаята се пръснаха кръв и разбити зъби, а разкъсания мозък оцвети дантеленото перде пред прозореца.

Краси се строполи в краката на изпадналото в истерия момиче, все още стиснал пистолета с две ръце.

Дъщерята на полковника бе ококорила очи, а от запушената й уста се чуваше непрекъснат хленчещ звук. Погледа й бе вперен в ужасяващото розово петно върху пердето.

Краси извъртя глава и чак сега забеляза жената на Полковника. Тя лежеше неподвижно отстрани на ниската масичка, а омазаната с кръв коса покриваше лицето й.

Младия мъж се изправи, приближи се до нея и приклекна. Внимателно махна косата, за да види как е. Жената не реагира на докосването му. Очите й бяха затворени, а лицето сивобяло. На челото й имаше грозна рана, вероятно причинена от дръжката на пистолет.

Краси бутна внимателно главата й настрана и притисна два пръста в шията, търсейки пулс. Ударите на сърцето се долавяха едва-едва. Бяха като плахо трепкане от крила на пеперуда, но важното бе, че ги почувства. Жената щеше да оживее. Имаше нужда от първа помощ, но сега нямаше време за това. Трябваше да бърза. Скоро това място щеше да се превърне в истинска лудница.

Бившия полицай остави припадналата жена, изключи телевизора, за да спре ужасния шум и отиде до Полковника.

— Копелетата нападнаха семейството ми — простена Иван и вдигна с усилие глава.

— Аз ги убих, Полковник. Семейството ти вече е в безопасност.

Пребития мъж се опита да стане, но краката му не издържаха. Той падна обратно във фотьойла и се отпусна назад.

Краси му помогна да седне изправен и погледна вързаните зад гърба му ръце.

— Трябва ми нож. Къде има?

Иван Колев притвори очи и не отговори. Тялото му се отпусна и като че ли изгуби съзнание.

— Полковник, погледни ме — Краси го разтърси леко за рамото. — Не припадай. Трябва ми нож.

Бледия насилник заплашваше да отреже гърдата на момичето, но Краси не искаше да докосва оръжието, което бе държал.

Иван отвори очи и промълви.

— В кухнята…

Краси излезе от стаята и след секунди се върна с нож за рязане на хляб.

Надвеси се над полковника и внимателно разряза скоча, освобождавайки ръцете му. Парчетата лепенка прибра в джоба на якето си.

— Копелетата нападнаха семейството ми — простена Иван и се надигна с олюляване. Краси го подхвана под мишниците и го задържа.

— Аз ги избих, полковник… Всичко ще се оправи. Можеш ли да стоиш сам.

Възрастния мъж кимна с глава, като при това движение на лицето му се изписа болезнена гримаса. Бутна ръцете му и се опита да поизправи изтерзаното си тяло, за да покаже, че може да се справя сам.

— Стой така — Краси се отдръпна от него, готов да се спусне и да го подкрепи при нужда. — Не се движи. Ще освободя дъщеря ти и се връщам.

Младия мъж отиде до момичето и първо махна лепенката от устните му. Разряза скоча около китките й и прибра всички парчета в джоба, заедно с ножа. Дъщерята на полковника се разрева неудържимо, загърна блузката си и скочи от фотьойла.

Краси я задържа и я обърна към себе си.

— Успокой се. Всичко свърши. Вече си в безопасност.

Момичето продължи да хлипа и извъртя глава към майка си.

— Погледни ме — настоя Краси. — Имам нужда от помощта ти. Трябва да се успокойш и да ми помогнеш.

Момичето се постара да се овладее и застана срещу него, притискайки с ръце разкъсаните крайща на блузката си.

— Искам да се погрижиш за майка си — заговори й бившия полицай. — Тя е в безсъзнание, но ще се оправи. Всичко ще е наред. Само ми помогни.

Момичето закима усърдно с глава и той свали ръце от раменете й. Тя веднага се обърна и приклекна до майка си, опитвайки се да я върне в съзнание.

Краси се върна при полковник Колев.

— Полковник, държиш ли оръжие в апартамента.

— Жена ми, дъщеря ми — Иван пристъпи напред. — Те…

— Добре са, полковник. Ще се оправят. Дъщеря ти ще се погрижи за майка си. Ти трябва да ми помогнеш.

Възрастния мъж се опита да го заобиколи, но той го задържа.

— Моля те, полковник. Искам да се стегнеш. Имам нужда от помощта ти.

Иван спря и с мъка откъсна очи от изстрадалото си семейство.

— Какво да направя.

— Имаш ли оръжие. Държиш ли оръжие в апартамента.

— Да… Имам пистолет „ТТ“.

— Добре — Краси изпита облекчение. Може би щеше да му се размине. — Това е добре. Моят също е „ТТ“. Къде го държиш?

— В долния ляв шкаф има каса — Полковника посочи с трепереща ръка малката секция. — Ключа е в кристалната купа в стъклената витрина.

Краси бързо намери ключето и извади пистолета от касата, като избърсваше с ръкава на блузата си всяко едно нещо до което се докоснеха пръстите му. Измъкна пълнителя и изкара четири патрона от него.

Върна пълнителя в оръжието и го зареди. Прибра патроните в джоба си и бутна пистолета в треперещата ръка на полковника.

— Стреляй в труповете.

Иван пое оръжието, но ръката му остана отпусната покрай тялото и сякаш неосъзнаваше какво държи. Гледаше към дъщеря си и съпругата си.

Жена му се бе свестила и седеше, опряна на ниската масичка. Момичето бе приклекнало до нея и почистваше нежно кръвта от челото й, като й говореше успокойтелно.

— Детето ми, жена ми — простена полковник Колев.

— Полковник, времето ми изтича. Трябва да се махна оттук преди да са дошли полицайте.

По-възрастния мъж го погледна, после се обърна към проснатото до фотьойла тяло. Протегна ръка и без да се прицелва, натисна спусъка. Проехтя изстрел и трупа се разтърси от удара, а на гърдите се появи още една кървава рана.

При внезапния, силен шум жената на полковника трепна уплашено, а дъщеря му изпищя и пак се разплака.

С несигурни стъпки Иван се приближи до другия труп и стреля отново.

— Добре, Полковник — Краси огледа стаята. — Полицайте ще пристигнат всеки момент и ще трябва да ги убедиш, че ти сам си се справил с гадовете.

— Да, добре… Ще се справя.

— Знам, Полковник… Но трябва да подготвиш семейството си. Кажи им какво да правят и доколкото може ги изолирай. Ти не си случаен човек и момчетата ще бъдат по-внимателни. Но е важно какво ще видят като влязат в апартамента. Първото впечатление е от голяммо значение… После Генерала ще се погрижи за останалото.

Иван Колев вдигна глава и едва сега огледа стаята с очите на професионалист.

В трескаво работещия му мозък започнаха да се подреждат детайлите на постановката, с която щеше да заблуди разследващия екип. Нямаше да е лесно, но той бе длъжен да го направи. Тайната на отряда трябваше да се запази на всяка цена.

— Добре. Ще се справя… — Полковника стисна с треперещи пръсти по-младия мъж за лакътя и двамата излязоха в коридора. — Тия са пратени от Главата… Той знае за отряда. Трябва да внимавате… При мене едва ли ще повторят, но вие всички сте под заплаха… Следващата им цел сигурно ще е Борко… Пазете се.

— И ти се пази, Полковник — Краси отвори външната врата, натискайки бравата с якето си и излезе от апартамента.

Внезапно изпита чувство на вина, че оставя наставника си сам в такъв момент, но нямаше какво да направи. Трябваше да се махне преди да се е сблъскал с някои от бившите си колеги.

Слезе бързо по стъпалата до първия етаж. Докато вървеше чу отваряне на врати и суматоха на объркани хора, но успя да излезе от входа без да го види някой.

Качи се в джипа си и побърза да се отдалечи от блока.

Докато шофираше извади специалния джиесем и първо се обади на Генерала.

Бориков го изслуша внимателно и му зададе няколко въпроса, за да си изясни по-добре ситуацията. После му заповяда да събере останалите от отряда и да го чакат в базата.

Той щеше да се погрижи за Полковника и семейството му. А също така и разследването да тръгне в необходимата посока.

Краси се прибра вкъщи чак в четири и десет след полунощ и първо надникна в спалнята. Светла спеше спокойно, сгушена на една страна, като котенце. Тази гледка го накара да се усмихне. Затвори тихо вратата на спалнята и отиде в кухнята.

Имаше нужда да поседи малко сам и да подреди мислите си. Извади си бира от хладилника, отвори я и се свлече в единия от столовете до масата. Отпи дълга глътка направо от шишето, извади цигара и я запали.

Чувстваше се изцеден. Бе сигурен, че ако има класация за най-шибан ден това, което преживя днес щеше да му гарантира място поне сред първите десет.

Беше се обадил на останалите членове на отряда веднага след като напусна блока на полковника и приключи разговора с Генерала.

Когато се събраха в базата той им разказа какво се случи в дома на Иван и как се бе справил с убийците.

Краси не бе разпознал двамата нападатели. Но по описанието, което успя да направи Боби и Ники предположиха, че рижавия е Радо Боксьора — бивш шампион по бокс, а сега автокрадец, рекетьор и убиец. За бледия мръсник и двамата бяха категорични, че може да е само Добермана — откачен убиец-педераст, за който се знаеше, че гравитира около групировката на Главата.

Докато чакаха, петимата мъже от отряда говориха още дълго за станалото и погледаха телевизия. Но по нито една програма не съобщиха за стрелбата. Явно Генерала бе спуснал информационна завеса.

Борко пристигна в базата чак към един и половина и не носеше добри новини.

Полковник Колев и семейството му бяха настанени във ВМА, където веднага започнали да ги лекуват. Дъщерята на полковника била с най-малко наранявания. Само леки натъртвания и ожулвания, но психическото й състояние не било добро и се наложило да й дадат силни успокоителни. Съпругата на полковника била в най-тежко състояние. Скенера показал, че има травма на черепа и мозъчно сътресение. За сега нямало да я оперират, но щяла да остане под лекарско наблюдение няколко дни.

На Иван му били спукали две ребра, а носа и челюстта счупени. Лекарите настояли и той да остане няколко дни в болницата.

Единственото хубаво нещо в цялата ситуация бе, че никой не беше разбрал за Краси и какво точно се е случило в дома на полковника. Генерала бе уверен, че разследването на случая ще приключи възможно най-бързо и водещия мотив ще е употреба на оръжие от страна на полковник Колев при самозащита.

След това всички заедно обсъдиха положението, в което се намираха. Решиха, въпреки случилото се, да не прекратяват операцията срещу групировката на Антон Главата.

Всички бяха единодушни, че най-добрата защита е нападението. Проблемът бе, че не знаеха дали Главата все още е в къщата си в Боровец и това им връзваше ръцете. Преди да предприемат каквото и да е трябваше да разберат къде се намира Тони Главата.

След това щяха да организират следенето и ликвидирането му.

Накрая Краси каза на Бориков за предположението на полковник Колев, че той ще е следващата мишена. Генерала прие да го охраняват, но трябваше да бъдат много дискретни. Всички се съгласиха с него и се разбраха първи с охраната да се заемат Ники и Боби. Решиха навсякъде да носят бронирани жилетки. Така щяха да намалят риска.

Кико трябваше да разбере къде е Главата, а Бай Пешо остана дежурен в базата.

Краси имаше нужда да си почине малко след преживяното. По-късно можеше да се присъедини към Ники и Боби в охраната на Борко или да помогне на Кико да открият Главата. Зависи къде щеше да има нужда от подкрепление.

След като разбраха какво трябва да правят членовете на отряда си тръгнаха от базата. Ники и Боби ескортираха Генерала до къщата му, а Краси и Кико се прибраха по домовете си.

Росен Кобрата влезе предпазливо в непознатия апартамент и тихо затвори вратата зад себе си. За няколко секунди остана неподвижен, затаил дори и дъха си. Ослушваше се напрегнато в обкръжаващия го мрак, невидим в тъмните си дрехи. Носеше черни дънки, черна вълнена шапка, черни памучни ръкавици и черно яке, под което бе сложил бронежилетка.

Включи подобно на химикалка фенерче, взето специално за случая и светна в часовника на дясната си китка. Показваше точно два и четиридесет и пет.

Прикри с ръка лъча на фенерчето, за да не освети някой от прозорците и бавно обиколи една по една стайте.

Когато стигна до кухнята, разбра че тя е най-подходяща за целта му.

Прозорците гледаха към бул. „Цариградско шосе“ и през тях нахлуваше достатъчно улична светлина, за да се ориентира в обстановката. Той изгаси фенерчето, прибра го обратно в джоба и се огледа.

Плътно до дясната стена бе разположен тесен ъглов диван, а пред него стоеше малка дървена масичка, с ваза сухи цветя.

Масата за хранене бе кръгла и се намираше под прозореца, оградена от четири дървени стола.

В ляво, стената преминаваше в барплот, зад който се виждаха мивка, кухненски шкафове с вградена печка и хладилник.

Върху барплота имаше кафе машина и малък телевизор, обърнат към дивана.

Кобрата бавно се приближи до масата за хранене и погали лакирания й плот с облечената си в ръкавица ръка.

Пред прозореца висеше ленено перде, изплетено като дантела. Той го огледа, докосвайки гънките му. Щеше да му пречи. Трябваше да го свие на една страна или да повдигне долния му край и да го закрепи с нещо на нужната височина.

Росен извади фенерчето и го включи, държейки лъча насочен надолу. Мина зад барплота и отвори чекмеджето на един от кухненските шкафове. Вътре имаше поставка с подредени прибори за хранене. Не видя нищо, което можеше да му свърши работа. Затвори това чекмедже и отвори съседното. Освети съдържанието му с фенерчето и го разгледа, побутвайки с върха на пръстите си различните предмети.

Тирбушон, отварачка за консерви, ножица за месо, тънко руло фолио за печене, ролка цветно тиксо… Да, можеше да го използва.

Взе тиксото и затвори чекмеджето. Угаси фенерчето и се върна до прозореца.

Повдигна долния край на пердето и премери на каква височина трябва да го закрепи. Опита се да отвие парче тиксо от ролката, но не успя с ръкавиците. Трябваше да ги свали. Подвоуми се за секунда, преценявайки риска. Щеше да остави отпечатъци, но ако вземеше със себе си използваната лепенка това нямаше да е проблем.

Свали дясната си ръкавица, откъсна около пет сантиметрово парче от тиксото и прикрепи с него пердето на нужната височина.

Прибра ролката в джоба на дънките си и се отдръпна назад. Огледа направеното, докато си слагаше ръкавицата. Изглеждаше добре и със сигурност не се забелязваше отвън.

Кобрата отвори едното крило на прозореца, открехвайки го на десетина сантиметра и погледна към булеварда. Нямаше високи дървета или стойки с рекламни платна, които да пречат на видимостта.

Обърна се и свали брезентовия калъф, преметнат през рамото му. Коленичи и разкопча ципа. Извади автоматична снайперска пушка PSG1 с пълнител за пет патрона калибър 7.62х51 милиметра. Подпря оръжието на коляното си, измъкна от калъфа заглушител и го прикрепи към цевта. Махна пълнителя и го остави върху брезентовия плат. Издърпа затвора, за да се увери, че оръжието е празно и се изправи.

Вимателно махна капачетата на оптиката PSO4M и се облегна на масата, заемайки позиция за стрелба. Провря няколко сантиметра от цевта през открехнатия прозорец и се прицели в стълба на една от уличните лампи, от другата страна на булеварда. Забеляза петно избила ръжда върху металния корпус, горе-долу на височината на едър мъж и фиксира стилизираното кръстче върху него.

Затай дъх, замръзвайки съсредоточено и натисна спусъка, преструвайки се, че стреля. Отброи наум „сто и едно, сто и две“ и натисна спусъка пак, произвеждайки втори „изстрел“. После се отдръпна бързо назад, приклекна и разви заглушителя. Прибра го заедно с пушката в сака, закопча ципа и преметна брезентовия ремък през рамо. Изправи се, престори се че сваля парчето тиксо от пердето и бързо тръгна към вратата.

Спря в средата на стаята и се огледа. Не забеляза никакви пропуски, но за всеки случай направи още две сухи тренировки.

Погледна часовника си. Имаше още много време. Постави пълнителя в пушката и положи внимателно оръжието върху брезентовия калъф.

Беше приключил с приготовленията и можеше да поспи няколко часа. Извади джиесема си и нагласи алармата да се включи точно в девет. Така щеше да има на разположение цял час преди уговореното време за мнимата среща между Александър Валяка и Френда.

Повдигна якето си отпред и намести прикачения за колана му кобур с тридесет и осем калибровия револвер „Колт“. Седна на пода до пушката и свали шапката си. Прегъна я на две и легна, използвайки я за възглавница.

Росен Кобрата се събуди внезапно, примижа срещу нахлуващата през прозореца светлина и разтри очите си. Прозина се и погледна часовника си. Показваше точно девет без две минути.

Стана бавно и прибра шапката в джоба на якето. Протегна се и раздвижи схванатото си тяло. Спането на твърдия под не му се бе отразило много добре.

Извади джиесема и изключи алармата. Тръгна към банята и докато вървеше, свали дясната си ръкавица. Първо се изпика, изплакна ръката си и изми очите си. Пийна малко вода направо от чешмата и завъртя кранчето. Сложи си ръкавицата и избърса всичко, до което се бе докосвал. Накрая даже изтри ръба на коритцето на мивката. Ръкавицата се намокри, той я отърка един-два пъти в дънките си и излезе от банята.

Върна се в кухнята и огледа мястото, където бе спал.

Не забеляза нищо нередно и взе пушката. Вкара патрон в цевта, седна на един от столовете, около кръглата маса и зачака.

Слушаше долитащите отвън звуци и си мислеше за предстоящата акция.

Човека на Валяка щеше да му позвъни веднъж и да прекъсне връзката, веднага щом Френда наближеше позицията му. После трябваше да взриви бомбата в нужния момент.

През това време помощния екип, осигуряващ изтеглянето му щеше да е заел позиция до блока.

Когато Бориков се появеше той трябваше да го убие, да напусне апартамента и да избяга с колата на двамата си помощници.

Изпълнението на плана зависеше от няколко фактора, които не бяха под негов контрол, но с малко късмет можеше да успее.

Росен Кобрата погледна часовника си. Беше време. Стана от стола и зае позиция до прозореца. Държеше снайпера в дясната си ръка, с цев насочена към пода.

Джиесема му иззвъня един път. Той го извади и погледна екранчето. Това бе уговорения сигнал.

Обърна глава в посоката, от която трябваше да се появи мерцедеса на Френда. Скоро го забеляза, а зад него и сивото БМВ 320 с човека на Александър.

Беемвето набра скорост и изпревари черния мерцедес, като с всеки изминат метър увеличаваше разстоянието помежду им. Когато профуча покрай мястото на засадата изсвири веднъж с клаксон и продължи, изпреварвайки автомобилите пред себе си.

Секунди по-късно черния мерцедес избухна с оглушителен гръм, точно под прозореца на Кобрата.

Въпреки че очакваше взрива Росен отстъпи стреснато полукрачка назад, завъртя глава встрани и по инстинкт вдигна ръка да се предпази.

Пред погледа му бушуваха огнени кълба от лумналия в пламъци Мерцедес. Още виждаше в съзнанието си литналия нагоре капак, сякаш бе някакво сюрреалистично черно перо, понесено от адски ветрове.

Кобрата премигна и погледна през прозореца.

Шумния и забързан булевард приличаше на ожесточено бойно поле. Движението бе блокирано от извъртения напряко черен Мерцедес S500 и бързо се образуваше дълга колона от едва спрели автомобили.

Убиеца огледа задръстването, преценявайки дали ще му попречи с нещо при изпълнението на задачата. Реши, че суматохата може само да му е от полза и пак се загледа в мерцедеса.

Покрива на колата бе грозно издут и над него се виеха пламъци и гъст черен дим. Стъклата бяха избити, а четирите гуми горяха. Предната дясна врата бе откъсната от силата на взрива и запратена на няколко метра от мерцедеса.

Обезобразеното тяло на Пламен Петков-Френда бе паднало надясно и горната му половина лежеше върху асфалта. Двата му крака бяха откъснати над коленете, както и цялата дясна ръка. В корема му зееше огромна дупка и се виждаха почернелите вътрешности.

Главата му бе обгоряла и без никаква коса, а раззинатата в грозна усмивка уста разкриваше овъглени кости. Празните очни кухини се взираха към ясното небе, а носа и ушите бяха толкова деформирани от огъня, че едва се забелязваха.

Шофьора на Френда бе на седалката си и безжизнените му ръце още стискаха волана. Тялото му представляваше черна, обвита в огън факла.

Грозна гледка.

Кобрата отмести равнодушно поглед встрани.

Около горящия автомобил бе започнала да се събира любопитна тълпа.

Убиеца огледа зяпачите с презрение. Овце. Нямаха си и представа какво се случва. Интересуваше ги само зрелището.

В далечината се чуха сирени и скоро пристигнаха първите патрулни автомобили с примигващи светлини. Полицаите слязоха и се опитаха да избутат хората назад. Но изглеждаха объркани и несигурни в действията си.

Появи се линейка, а малко след нея заприиждаха и репортерите.

Млади, арогантни мъже и жени с камери и микрофони се засуетиха насам-натам, опитвайки се да заснемат всичко и засипвайки с въпроси всеки, който се изпречеше на пътя им.

Дойдоха още патрулни коли, пожарна и още една линейка, която си тръгна почти веднага. Лекарите нямаше кого да спасяват.

Хаоса стана пълен.

Най-сетне пристигнаха разследващия екип, наблюдаващия прокурор и кола на съдебна медицина. Дадоха заповеди на униформените ченгета, озаптиха медиите и на местопрестъплението се заработи професионално.

Зяпачите бяха избутани назад, горящия Мерцедес угасен и периметъра ограден с маркираща полицейска лента.

Разследващия екип започна да събира улики и да оглежда труповете.

Малко след това се появиха и висшите ченгета. Шефове на различни служби, началници от прокуратурата и следствието.

Журналистите се спускаха ту към един, ту към друг без да получат конкретни отговори.

Сред тълпата настъпи оживление.

Кобрата огледа целия периметър, за да разбере какво бе предизвикало раздвижването.

Видя Борко Бориков да стои зад патрулните коли, отцепили района.

Генерала разговаряше с млада симпатична жена и около петдесет годишен, нисък мъж, с късо подстригана прошарена коса.

Убиеца разпозна пресаташето на СДВР /Столична дирекция на вътрешните работи/ и шефа на дирекцията.

Зад тях стояха трима гардове от НСО в черни костюми.

Журналистите се втурнаха към групичката и ги обградиха с жива стена, насочили микрофоните и камерите си като за нападение.

Росен извади джиесема си и подаде сигнал до помощния екип.

Прибра телефончето в джоба, закопча якето до горе и си сложи шапката.

Хвана снайпера с две ръце, освободи предпазителя и подпря ергономичния приклад на рамото си.

Борко отговори на няколко въпроса и направи знак към гардовете. Те си пробиха път и изтласкаха репортерите назад, освобождавайки пространство около него.

Микрофоните се насочиха към пресаташето на СДВР, а Бориков и шефа на дирекцията се отдалечиха на няколко крачки под опеката на охранителите.

Росен се облегна на масата, внимателно промуши оръжието през тесния процеп на отворения прозорец и доближи лицето си до оптиката.

Стоеше съвършено неподвижно и постепенно забавяше дишането си. Когато почувства, че е готов си пое дъх и се прицели в сърцето на Генерала.

Краси се събуди от неспокойния си сън в седем и двадесет, само четири часа след като си бе легнал. Целуна нежно още спящата Светла, стана и отиде в банята. За десетина минути се наслаждава на хладната струя от душа, триейки енергично тялото си. Подсуши се с хавлията, уви я през кръста си и отиде в кухнята.

Пусна радиото на малкия касетофон и взе кутията с кафе от единия шкаф на стената. Сипа четири лъжички в кафемашината и прибави две чаши вода. Докато чакаше да стане кафето, извади от хладилника маргарин, кашкавал и парче шунка, за сандвичи. Отвори пластмасовия панер и с неудоволствие видя, че има само от диетичния хляб „Грахам“ на Светлето.

Мразеше проклетото нещо. Сякаш имаше вкус на трици, но Светла ядеше само от него.

С примирена въздишка извади шест филийки, като се надяваше печената шунка и кашкавала да променят скапания вкус на хляба.

Беше намазал филиите с маргарин, когато кафето стана готово и той изключи машината. Сложи шунката и кашкавала върху намасления хляб и ги пъхна във фурната. Сипа си чаша кафе и запали цигара.

Бяха се разбрали с момчетата от отряда да си почине ден-два, но просто не можеше да си седи вкъщи, докато те поемат всички задачи.

Не бе в природата му да се скатава. А и усещането, че е мишена и всеки момент може да бъде посетен от убийците на Главата се засилваше от бездействието. Трябваше да направи нещо. Искаше да действа. Винаги бе по-добре да нападаш, отколкото примирено да чакаш секирата на палача.

Краси допи кафето си и угаси цигарата в пепелника. Отиде в спалнята, отвори тихо гардероба и измъкна от дъното бронирана жилетка. Извади си дрехи и грабна от нощното шкафче часовника и пистолета. Погледна Светла, но не се приближи до леглото, за да не я събуди и отнесе всичко в кухнята.

Докато слагаше часовника видя, че е станало осем без пет и както си беше още гол, извади „служебния“ джиесем от якето и набра номера на Ники. Разбра, че с Боби са придружили Генерала до ВМА на ранно посещение при полковника и се уговориха да се срещнат там.

Облече си дънките, после тениската и сложи бронираната жилетка. Върху нея навлече черен суичър и отгоре якето.

Почувства се като скъпа техника, обвита в стиропор. Не му бе много удобно, но бронята можеше да спаси живота му.

Мушна пистолета отзад в колана на кръста си и се обади от стационарния телефон за такси.

Преди да тръгне извади сандвичите от фурната и ги сложи в тавичка от йенско стъкло, покривайки ги с капака, за да не се втвърдят. Откъсна парче кухненска хартия и написа мила бележка на Светла.

Излезе от апартамента, заключвайки вратата след себе си.

Когато слезе пред блока, таксито вече го чакаше. Той се настани на задната седалка и нареди да го закара до ВМА.

В болницата осъзна, че не знае къде е стаята на полковника и позвъни на Ники. Той му каза къде да ги търси и Краси тръгна натам.

Още с влизането в болничната стая усети, че атмосферата е тягостна и напрегната.

Полковник Колев не искаше да говори за операцията срещу Главата и даваше да се разбере, че бъдещето на отряда вече не го интересува. Отговаряше с нежелание на въпросите за нападението над семейството му и за състоянието на жена си и дъщеря си. Държеше се така, сякаш Бориков беше виновен за случилото се.

Мъжете постояха още няколко минути при него, но разговора вървеше съвсем вяло.

Накрая Генерала заяви, че трябва да тръгва и всички се сбогуваха с Иван, пожелавайки му скорошно оздравяване.

Отвън Бориков отказа да коментира поведението на полковник Колев и тримата по-млади мъже се съобразиха с него.

Придружиха го до служебния му джип, където го чакаше охраната му от НСО и в мрачно настроение го последваха до сградата на МВР. Генерала се качи в кабинета си, а Ники, Боби и Краси паркираха лендровъра така, че да могат да виждат входа и зачакаха.

Седяха в джипа, пушеха и говореха за внезапната промяна в отношението на полковника.

По някое време Боби отиде да се поразходи и когато се върна им донесе четири кроасана и по чаша кафе.

Краси и Ники закусиха и тъкмо допиваха кафетата си, когато видяха Генерала, придружен от шефа на СДВР и пресаташето на дирекцията да излизат от сградата и да се качват в джипа на Бориков.

Тримата веднага ги последваха и така се озоваха на бул. „Цариградско шосе“, където малко по-рано бе взривен Пламен Петков-Френда.

Ники спря черния джип до една от полицейските коли, само на трийсетина метра от взривения мерцедес и започнаха да наблюдават. По някое време към тях се приближи едно от униформените ченгета и се поинтересува какви са.

Боби изръмжа „СОБТ“ и навря в лицето му копие на старата си служебна карта, предвидливо направено още докато служеше в отряда.

Когато полицая се отдалечи Краси слезе от лендровъра и се подпря на предния капак. Повече гледаше към прозорците на отсрещния блок, отколкото към взривения автомобил.

— Какво? — обади се Ники. — Нещо интересно ли видя?

— Не… Но имам чувството, че някой ме наблюдава.

— Е как не — Боби Манекена махна с ръка през страничния прозорец към най-близкия блок. — Виж каква тълпа се е събрала.

— Не, не е това… Имам чувството, сякаш съм под прицел.

Боби го изгледа скептично.

Ники обърна глава към блока, после отвори вратата и слезе от джипа.

— Отивам при Генерала.

— Стига, бе — каза Боби. — Тука е пълно с ченгета. Кой би се осмелил…

Изведнъж Генерала падна на земята и около него настана суматоха. Охранителите от НСО замръзнаха вцепенени, като зайци, осветени от фаровете на връхлитащ автомобил. После се хвърлиха към Бориков. Прикриха го с телата си, надявайки се че реакцията им не е безвъзвратно закъсняла.

Краси извади пистолета си, оглеждайки напрегнато прозорците.

— Стреляха от апартамент на петия етаж — извика той през рамо и се втурна напред.

Не бе чул характерния гърмеж от изстрел, само някакъв звук като от взривена в буркан пиратка, почти удавен от уличния шум. Сигурно бе стреляно със заглушител. Но бе успял да забележи зад един от прозорците движение на прикрита сянка и проблясване на метал.

Бившия полицай тичаше като луд и прескачайки препятствията пред себе си, премина двете платна на булеварда.

Докато се движеше напред бе зърнал с периферното си зрение как момчетата от НСО изправиха Генерала и го повлякоха към прикритието на полицейските коли.

Бориков можеше да се движи, значи не бе прострелян смъртоносно. Беше ги послушал за бронираната жилетка и това спаси живота му.

Сега трябваше да хване убиеца на всяка цена.

Жив или мъртъв.

Краси зави пред блока и видя от втория вход да излиза на бегом среден на ръст мъж. Бе облечен в черни дрехи и с черна шапка на главата. Носеше, преметнат през гърба си брезентов калъф, в какъвто обикновено се държаха рибарски принадлежности. Но този тип по всяка вероятност не криеше въдица, а снайпер.

Без да се оглежда мъжа се насочи право към спрялото наблизо Ауди А4.

— Стой! — извика Краси и хвана пистолета с две ръце.

Мъжа се обърна светкавично и стреля два пъти. Куршумите профучаха покрай главата на бившия полицай. Той приклекна и отвърна на огъня. Беше сигурен, че уцели противника си, но той само изсумтя през зъби, залитайки крачка назад и продължи да стреля.

Един куршум уцели Краси в гърдите и той извика болезнено. Следващия се заби в стомаха му, оставяйки го без дъх, но бронежилетката отново запази живота му.

Той се изправи с мъка и насочи пистолета към мъжа. Но преди да е успял да натисне спусъка с отмалелия си пръст, онзи го простреля отново.

Този път куршума го уцели отдясно, под бронираната жилетка. Разби тазобедрената му кост и го запрати по очи на земята. Бившия полицай изкрещя от болка, а кръвта му изтичаше на тъмна локва около него.

Потърси с очи облечения в черно мъж и през мъгла видя как се навежда към отворената задна врата на аудито. Още миг и щеше да се измъкне безнаказано.

Завладя го убийствен гняв, породен от безсилието му.

С нечовешки стон, дошъл от дълбините на страдащото му тяло Краси насочи пистолета си в черния силует и изстреля по него всичките патрони, останали в пълнителя на „ТТ“-то.

След това последно усилие черна мъгла обви сетивата му и той загуби съзнание. Главата му клюмна встрани, а безчувствените пръсти отпуснаха дръжката на оръжието.

Не успя да види как два от хаотично изстреляните куршуми уцелиха облечения в черно убиец в гърба и главата.

Кръвта му плисна в купето, а мозъка се размазаха по страничното стъкло.

Шофьора на аудито вече нямаше кой да спасява и натисна мощно газта. Искаше да се махне от това място колкото се може по-бързо.

Тежкия автомобил се понесе напред, свирейки с гуми и криволичейки наляво-надясно.

Ники и Боби се приближаваха бързо с лендровъра към мястото на престрелката. Видяха сивия джип, който се опитваше да избяга и се насочиха право към него. Двете коли се разтресоха от жестокия сблъсък и спряха, вплели разкъсани ламарини една в друга.

Ники бързо се окопити, превъзмогвайки сътресението от удара. Грабна рязаната пушка „Мозберг“, скрита между седалките и се показа през страничния прозорец. Насочи оръжието към шофьора на аудито и натисна спусъка. Прозвуча оглушителен гръм, от който ушите му запищяха. Едрите сачми разбиха голяма дупка в предното стъкло на сивия джип и уцелиха мъжа зад волана, превръщайки лицето му в размазана кървава маса.

Бившата барета презареди, насочи пушката към мястото до шофьора и стреля отново.

Втория човек в аудито отвори панически вратата и скочи навън. Сачмите разпердушиниха седалката, където се бе намирал допреди миг.

Ники стреля трети път, но уцели предния капак и отворената врата.

Мъжа показа само ръката си с пистолета и без да се прицелва отговори на огъня.

Един-два от куршумите просвистяха опасно близо до главата на бившата барета. Той изпсува и се прибра навътре в автомобила, прикривайки се зад таблото.

Боби Манекена отвори внимателно своята врата и крадешком заобиколи двата джипа.

В дясната си ръка стискаше внушителен черен пистолет „Пустинен орел“ петдесети калибър.

Надникна предпазливо иззад задницата на аудито и хладнокръвно простреля три пъти мъжа в гръб. Големокалибрените куршуми с кух връх направо разкъсаха тялото на нещастника, запращайки го по очи на асфалта.

Боби бързо се приближи и изрита оръжието от безжизнената му ръка. Обърна с крак главата му, за да види лицето.

— Ей, тоя го познавам — подвикна към Ники, който надничаше през страничното прозорче на джипа. — Юли… Викаха му Каратиста. Сещаш ли се. Беше за малко в отряда. Напусна заедно с Кобрата.

— Майната му — Ники се изправи в седалката. — Дреме ми на оная работа кой е. Да изчезваме преди ченгетата да са ни налетели.

Боби Манекена погледна към бившия полицай, който лежеше в локва кръв само на трийсетина метра от тях и посочи с ръка.

— Ами Краси? Така ли ще го оставим?

— Нищо не можем да направим за него. Да се махаме преди някой да ни е видял.

Без повече приказки Боби заобиколи джипа и скочи вътре, затръшвайки вратата след себе си.

Ники превключи скоростите и даде газ. Чу се стържене на метал и лендровъра се отскубна от сивата тойота. Направи маневра и се понесе напред. Трябваше да се приберат на безопасно място в базата и да се отърват от оръжията.

Докато се отдалечаваха Боби се обърна и погледна през задното стъкло.

— Лошо е, че зарязахме Краси така.

— Нямаше какво да направим… — Ники намали скоростта, насочвайки джипа по страничните улички. — А и той сигурно е мъртъв.

— Не… Трябва да е жив. Носеше бронирана жилетка.

— Тогава Генерала ще се погрижи за него. Ще го изпрати в болница и ще прикрие участието му в престрелката. Той има тази власт. Ще направи така, че някой друг да обере славата, че е спрял убийците. Важното е да опазим тайната на отряда.

Пет дена след опита за атентат срещу Борко Бориков, в тайната къща в Банкя се събраха Ники, Боби Манекена, Бай Пешо, Кико и самия Генерал.

Бе малко след десет часа вечерта и всички седяха в хола, разположени върху меката мебел с питиета в ръка.

Генерала бе раздал на оцелелите членове на отряда по петдесет хиляди евро за свършената работа през изминалите няколко дни и това помагаше да забравят неприятностите.

— Краси е добре — говореше Бориков. — Според лекарите няма никаква опасност за живота му, но ще остане още доста в болницата.

— Вече може ли да го видиме — Боби се наведе и остави на масичката кристалната чаша с дванадесетгодишно уиски „Джони Уокър“.

— Не. По-добре да не рискувате. Успях да наложа версията, че е случайна жертва. Бил е на неподходящото място по неподходящо време. Днеска наградиха смелите полицай, ликвидирали хората, който се опитаха да ме убият и всички са доволни.

— А какво става с Полковника — обади се Ники. — Джиесема му е изключен и никой от нас не го е виждал.

— Полковника вече не е с нас — Борко бръкна във вътрешния джоб на тъмносиньото си спортно сако и извади малък джиесем. Остави го на масичката и продължи. — Това е „служебния“ телефон на Иван. Той ми го даде тази вечер. Няма да го търсите по никакъв повод. Той вече не е един от нас.

— Това не може да бъде.

— Може, Ники, може — Бориков издуха облак дим от дебелата пура „Корона“. — Иван не желае да има нищо общо с отряда. Станал е напълно друг човек. Чувства вина, че не е успял да защити семейството си и смята да я изкупи като им се посвети изцяло.

— Полковника е най-силния мъж, който съм срещал — каза Боби. — Той ме е научил на всичко, което знам. Не мога да повярвам, че така се е променил.

— Вие сте бойци и знаете, че всеки има праг на поносимост, след който се пречупва. Дано ние никога не разбираме докъде се простира нашия.

— И какво ще правим сега?

— Ще продължиме без Иван — Генерала взе джиесема от масичката и го прибра обратно в джоба на сакото. — Този телефон ще остане в мене. Ще ме търсите само ако е станало нещо извънредно. Иначе аз ще ви се обаждам или ще оставям съобщения в базата и този, който е дежурен ще ги предава на останалите. Аз ще подготвям с вас всички операции, но няма да участвам в акциите. Всичко друго си остава по старому.

— Как можем да сме сигурни, че Полковника няма да се разприказва за нас? — обади се Кико.

— Внимавай, приятел — погледна го лошо Ники.

— Защо…? Само аз ли съм помислил за това.

— Няма да закачаме Иван — каза ултимативно Боби Манекена. — Той ми е бил като баща.

— Ние няма да го закачаме, но той какво мисли да прави… Аз нямам намерение да гния в затвора. Искам да съм на свобода и да си харча парите.

— Успокойте се, момчета — повиши глас Бориков, слагайки край на разправията още в зародиш. После се обърна към Калин. — Какво те притеснява?

— Не искам да кажа нищо лошо за Полковника — Кико огледа лицата в стаята. — И аз му се възхищавах и го уважавах не по-малко от вас… Но щом се е променил толкова много как да сме сигурни, че няма да разкаже всичко за отряда ни. Може да реши, че точно така ще изкупи вината си. Да си каже всичко и да му олекне. Ако направи нещо такова ще ни закопае всичките.

— Няма да оставя никой да ни застраши — каза твърдо Бориков. — Дори и Полковника. Аз разговарях с него. Гледах го в очите. Щом Иван Колев иска да забрави за нас, значи точно така ще стане. Той може да съжалява за някои неща, но не е глупак и няма да ни предаде. Това го знам със сигурност… А сега запомнете едно. Повече не искам да се говори по тази тема. Край. Полковника е вън от отряда и няма да го търсите по никакъв начин. От тази вечер натам ще се държите така, като че ли такъв човек не съществува.

— Разбрахме всичко, Генерале — каза Ники.

— Така ще е най-правилно — присъедини се Боби.

— Точно така — Борко погледна към Бай Пешо и Кико. — Вие двамата имате ли някакъв проблем с това, което казах. Нещо да не ви харесва.

Огромния бивш полицай поклати глава и измуча нечленоразделно.

— Всичко е наред, Генерале — каза Калин. — Няма никакъв проблем.

— Добре тогава… Сега да поговорим за операцията срещу Тони Главата. Да видиме докъде я докарахме… Кико, ти трябваше да го намериш. Знаеш ли къде са Главата и приятелчетата му?

— Главата още е в Боровец. Само че се е преместил от къщата в един от хотелите си. С него е и Киро Малката гира, а Иво Слона и хората му ги охраняват.

— В кой хотел са?

— В „Роял Плаза“. В президентския апартамент на последния етаж и там не се допуска никой. Тони не се показва навън от хотела. А от апартамента си излиза само, за да отиде в казиното или в зимната градина.

— Каква е тази зимна градина? — попита Генерала. — Я разкажи повече за нея.

— По добре направо да ви я покажа — Кико измъкна някакъв кафяв плик от вътрешния джоб на якето си. Извади от плика няколко снимки и ги сложи пред Генерала. — Това е зимната градина. Голяма остъклена площ зад хотела с декоративни дървета, храсти и малко изкуствено езеро с водопад. Вътре има бар и няколко сепарета, сред растенията. Видимост към вътрешността на градината има от хотела и от боровата горичка, която е зад него. Тези снимки са правени от гората, от три различни ъгли… Тук се вижда последния етаж на хотела. Прозорците на апартаментите на Главата съм ги оградил с червено.

— Свършил си чудесна работа — Бориков се наведе напред, докато разглеждаше снимките. — Нещо друго имаш ли да кажеш?

— Главата и хората му слизат в зимната градина всяка вечер и винаги сядат на две от сепаретата до езерцето. Иначе мястото е затворено за посетители и се допускат само хора от персонала на хотела.

— Добре. Събрал си много полезна информация. Беше ли трудно.

— Не трудно, а скъпо. Цялата работа ми отне малко повече от двадесет и четири часа. Подробностите ми ги каза един от барманите на хотела, който веднъж е обслужвал Главата в зимната градина. Представих се за репортер от жълт вестник. Трябваше да се изръся доста, за да се разприказва. А снимките сам ги направих.

— Справил си се — Генерала подаде снимките на останалите, за да ги разгледат подробно. — Значи знаеме къде са Главата и Киро. А за Янис Папаридис какво разбра.

— Яни се е скрил в къщата си в Павлово и въобще не излиза оттам. Пазят го поне трийсет човека.

— Имаш ли снимки на къщата — попита Ники.

— Не. Имаше опасност някой от гардовете да ме види и не исках да рискувам. Но мога да нарисувам подробна скица на мястото.

— Давай тогава, Леонардо — Бориков посочи бялата дъска до телевизора.

Кико стана от дивана и отиде до дъската. На тясната поставка под нея имаше дебел черен маркер. Той го взе и започна да чертае, като в същото време обясняваше.

— Това е улицата. Всички шахти по нея са запълнени с бетон, за да не може някой да спретне фойерверки в чест на Яни и да го вдигне във въздуха заедно с бронирания му джип. Това тук е къщата му, която е оградена с висока ограда. Има си бодлива тел, охранителни камери и въобще всички екстри. А това е вратата… Доста е масивна. Изглежда като направена от дърво, но съм сигурен, че е подсилена със стоманени плоскости… Рисувам ви лицевата страна, защото там има най-голям шанс една засада да успее.

— Ясно — промърмори Бориков. — Давай натам.

Бившия служител на НСС продължи да нанася контури по дъската.

— Тук има пресечка, към която гардовете на Яни нямат пряка видимост, а на десния ъгъл има строеж. Работниците стоят най-късно до към седем часа. А тук, на около шейсет метра по пътя има още една пресечка. Тук и тук има улични лампи, като едната е от страната на къщата, а другата е срещу нея. Лампи има и при вратата и по ъглите на оградата. Абе, въобще и през нощта си е светло като през деня. Това май е всичко… А, само още нещо. Тук пътя прави завой наляво, а ето тук някъде се пада къщата на Глория. Да ви направя ли скица и на нея. Може пък да се навие да ни попее.

Всички се засмяха.

— Тая рисунка ще свърши работа — каза Генерала.

— Няма да ни е от голяма полза ако не изкараме Яни от къщата — Кико седна отново на мястото си.

— Ще го изкараме — заяви Бориков. — Но запомнете. Главата е първостепенната ни цел. Неговото ликвидиране е най-важно. Отстраняването на Янис е добре дошъл бонус. Сега да се захващаме за работа.

Боби Манекена лежеше на влажната, студена земя и се взираше през оптиката на снайперска пушка „AW50“, заредена със специални патрони калибър 50 BMG. Бе облечен целия в черно, а на главата си носеше черна скиорска шапка, откриваща само очите му. Това облекло идеално се сливаше с нощта, правейки го невидим сред сенките на големите борови дървета.

Навред около него се носеха шумовете на гората, но той изключи съзнанието си за тях и отново се съсредоточи във визьора.

Малкото черно кръстче бе фиксирано точно в основата на носа на Антон Божков Василев — Главата, който седеше в едно от сепаретата в зимната градина на хотел „Роял Плаза“. Компания му правеха Киро Малката гира и още трима млади мъже с типичния вид на преуспели мутри.

Боби се намираше на двеста и петдесет метра от мишената си и нищо не му пречеше да произведе един перфектен изстрел. Нямаше никакъв вятър, който да повлияе на треакторията на куршума, а зимната градина бе добре осветена и можеше да различи дори и най-ситните бръчици по челото на Боса.

Боби насочи бавно пушката и се прицели в гърдите на Тони Боса. Бе готов да стреля, но изведнъж мишената му изчезна.

Някакъв едър мъж се бе навел към Антон и му говореше нещо.

Бившия боец от специализирания отряд фиксира визьора върху лицето на новодошлия. Виждаше го в профил, но веднага го позна. Иво Слона — човека, грижещ се за интересите на Главата в Боровец.

Тони посочи мястото пред себе си и Иво седна, закривайки го с тяло.

Боби изпсува тихо. Нямаше никаква видимост към мишената.

Слушалката, закрепена в ухото му изпука и се чу напрегнатия глас на Кико.

— Какво? Какво стана?

Боби поднесе дясната си ръка към лицето и отговори по микрофончето, прилепено от вътрешната страна на китката му.

— Не мога да стрелям.

— Защо?

— Нямам видимост. Иво Слона закрива Главата.

Кико седеше в черния Лендровър, спрян в края на боровата гора и непрекъснато се оглеждаше през тъмните прозорци. Бе неспокоен и имаше чувство, че горилите на Главата ще му налетят всеки момент. Искаше час по-скоро да се махат от тук.

— И аз какво да направя? — тросна се той. — Да отида в шибаната градина и да кажа на Слона да се помести, та да можеш да гръмнеш шефа му ли? Смени си позицията и действай, че вече се изнервям.

Боби Манекена пак погледна през оптиката. От това положение бе невъзможно да уцели Главата.

Иво Слона бе по-едър от шефа си и го закриваше напълно.

Младия мъж спусна предпазителя на снайпера, преметна го през гърба си и внимателно запълзя назад. Когато прецени, че е навлязъл достатъчно сред дърветата се изправи и тръгна на дясно. Измина петдесет крачки, описвайки широка дъга. Намери удобно място и залегна, нагласяйки снайперската пушка пред себе си.

Погледна през оптиката към зимната градина. Позицията му бе по диагонал спрямо Тони Боса, но имаше отлична видимост.

— Заех позиция — каза Боби в микрофона на китката си и нежно спусна предпазителя. Прицели се в гърдите на целта, забавяйки дишането си. Ударите на сърцето му станаха по-бавни и спокойни. Той се сля в едно с оръжието и мишената и плавно натисна спусъка.

Големокалибрения куршум удари Тони в областта на сърцето. Тласна тялото му назад и излезе през гърба, пробивайки в плътта огромна кървава дупка.

Охраната на Боса и Иво Слона в първия момент замръзнаха стъписани, после скочиха встрани и се прикриха.

Боби спусна предпазителя на пушката и се изправи бързо. Нямаше какво повече да гледа. Бе видял последствията от точното попадение и беше сигурен, че няма нужда от втори изстрел.

Антон Боса бе мъртъв.

Младия мъж преметна снайпера през гърба си и тръгна към очакващия го джип.

Бай Пешо спря камиона „Камаз“ до строежа, на около четиридесет метра от къщата на Янис Папаридис и зачака.

Бяха засекли разговор между Яни и Киро Малката гира. Кипъреца бе изплашен от смъртта на Тони Боса и искаше да напусне страната. Но нямаше да стигне далече.

Ники бе паркирал лендровъра в другата пресечка и също чакаше.

Яни и хората му нямаше да се измъкнат от подготвената засада.

Плана на атаката бе изцяло дело на Генерала и разчиташе на максимално използване на сила.

Трябваше само подгонения от страха Яни да излезе от къщата, опитвайки да избяга от страната.

Бай Пешо попипа с дясната си ръка, закрепения между седалките автомат „MP 5“ и се увери, че дебелите лепенки тиксо го държат на мястото му. Вдигна лявата си ръка към лицето и каза.

— „Първи“ на позиция.

Изминаха няколко секунди и по слушалката в лявото му ухо дойде отговора на Ники.

— „Втори“ на позиция.

Бай Пешо прекъсна връзката и се загледа към къщата на Янис.

Двамата мъже бяха инструктирани да подържат помежду си минимална комуникация и спазваха заповедите. Това не бе проблем, защото нямаше какво толкова да разговарят помежду си. Бяха разучавали плана на засадата, докато започнаха да изпълняват задачите си с инстинктивна точност и сега им оставаше само да чакат.

А в такива моменти на напрегнато очакване, когато човек само след броени минути можеше да се озове лице в лице със смъртта, всеки предпочиташе да остане със собствените си мисли.

Пет минути по-късно Бай Пешо видя шестима от бодигардовете на Яни да излизат през голямата порта и да оглеждат улицата в двете посоки.

Бившия полицай легна напряко върху седалките, за да не го забележат и прошепна в микрофона.

— „Втори“, бъди готов.

Николай му отговори лаконично „Разбрано“ и прекъсна връзката.

Едрия мъж лежа върху зацапаните седалки на камаза докато преброй до сто и двадесет, после надникна предпазливо през предното стъкло. Видя от имението на Папаридис да излизат едно след друго сиво БМВ Х5, следвано от лъскав черен Джип „Командер“ и още едно БМВ Х5.

— Птичката напусна гнездото — каза Бай Пешо в микрофона. — Повтарям. Птичката напусна гнездото.

Изправи се и завъртя ключа в стартера. Включи на скорост и подкара тежкия камион след трите джипа, без да запалва светлините на фаровете.

Ники стоеше спокойно до черния джип, когато получи сигнала за начало.

— Разбрах, „Първи“ — отговори той спокойно и извади малка топка памук от джоба си. Махна слушалката, раздели памука на две и напъха половините в ушите си.

Приближи се до задната лява врата и я отвори. Върху седалката имаше голям сак и гранатомет РПГ 7, покрит частично от черно кожено яке.

Той бутна якето на пода и отвори сака. Вътре лежаха три гранати. Зареди едната в ерпегето и се отдалечи на няколко крачки от джипа. Вдигна мощното оръжие на рамото си и го насочи към ъгъла на пресечката, откъдето очакваше да се появи ескорта на Яни.

Първо се показа сиво БМВ Х5 и Ники се прицели в него през околяра. Проследи движението му с гранатомета и стреля чак когато джипа го подмина.

Снаряда се заби в задницата на беемвето, тя избухна в пламъци и подскочи цял метър нагоре от ударната вълна.

Черния „Командер“ спря рязко, избягвайки удара във взривения джип.

Шофьора се опита да измъкне мощната машина на заден ход, но се блъсна във второто БМВ Х5. В същия момент върху тях връхлетя тежкия „Камаз“ и пътя за бягство бе отрязан.

Бившата барета зареди втората граната, насочи гранатомета към джипа на Янис, който се намираше точно срещу него и стреля.

Снаряда се заби под предния ляв калник и избухна, подхвърляйки тежкия джип нагоре, но бронираното купе предпази живота на пътниците.

Ники бързо зареди и изстреля и последната граната.

Уцели задницата на джипа и той избухна в пламъци. Миг по-късно се взриви и беемвето зад него.

Бай Пешо слезе от камиона и започна да обстрелва горящите коли с автомата си. Специалните бронебойни патрони с тефлоново покритие на мощния „MP5“ убиваха всеки, който не бе разкъсан от експлозиите.

От имението на Янис излязоха няколко объркани гардове и побягнаха към мястото на засадата, стреляйки на посоки с автоматичните си пистолети.

Бай Пешо бързо смени пълнителя на автомата и изстреля два дълги откоса към тях, принуждавайки ги да залегнат панически.

След това едрия мъж се затича към очакващия го с работещ двигател Ленд Ровър. Ники вече бе седнал зад волана.

Преди да се качи в джипа Петър се обърна и изстреля останалите патрони по хората на Янис. Метна се, с учудваща за такъв едър човек пъргавина на седалката до шофьора и черния Ленд Ровър „Дискавъри“ изчезна в мрака.

Борко Бориков влезе в хола на къщата в Банкя и поздрави момчетата от отряда.

Младите мъже му отговориха ентусиазирано. Бяха насядали на дивана и фотьойлите около ниската масичка, говореха и пиеха бира. Голямата плазма бе включена на един от спортните канали и предаваше футболен мач.

Всички бяха в много добро настроение.

Преди два дни успяха да сложат ръка на тайните сметки на Тони Главата. Прибраха почти тридесет и пет милиона евро.

Всеки един от членовете на отряда получи по един милион евро, а Генерала прибра лъвския пай.

Нямаше недоволни.

Бориков седна в големия фотьойл, който обикновено заемаше.

Бе като крал, обграден от верните си васали.

— Искаш ли бира, Генерале — надигна се Кико от мястото си.

— Да. Може една студена бира.

Младия мъж тръгна към кухнята. След малко се върна и в едната си ръка носеше запотена бутилка „Хайнекен“, а в другата стъклена чаша.

Борко остави чашата на масичката и отпи направо от бутилката, като преди това я вдигна към мъжете в жест за наздравица.

— Момчета, като премахнахте Главата и Яни вие променихте държавата — Генерала остави бутилката на масичката до чашата и се облегна назад във фотьойла без да крие задоволството си. — Всички са като полудели и никой не знае какво се случва. Обвиняват се един-друг. Обвиняват министерството. Обвиняват мен. Искат ми оставката и на кой ли още не. Но много скоро ще им затворя устата. Така ще ги стисна, че няма да могат и да шептят.

— Какво си намислил, Генерале — Боби Манекена гледаше шефа си с интерес. Никога не го бе виждал такъв. — Какво ще правиш.

— След изборите ще си подам оставката и ще напусна министерството. Тогава ще отговарям само пред себе си. Парите на Главата ми отварят пътя в политиката. Ще създам собствена партия. Мога да стана депутат или кмет на София. Мога да стана Премиер или Президент. Кой ще ме спре?

— А ние какво ще правим, Генерале? — попита Ники. — Има ли ни въобще в плановете ти.

— Вие, момчета, си оставате с мен. Ще поемете контрола над групировката на Главата. Ще наложите правила и ще ги принудите да ги спазват… А след като превземете групировката, ще използвате ресурсите й да подчините и останалите бандитски групи.

— Александър, Иво Слона и Малката гира са си още живи и никога няма да позволят да им вземем бизнеса — поклати глава Кико.

— Така е, но нещата винаги могат да се променят.

— Какво искаш да направим, Генерале?

Бориков извади от вътрешния джоб на сакото си пура „Корона“ и специално, квадратно ножче. Махна целофанчето от пурата, отряза края й с ножчето и я запали от поднесената му от Ники запалка „Зипо“.

— Вярно е, че Малката гира, Валяка и Слона са още живи и ще се опитат да поемат контрола над групировката, но ние няма да допуснеме това… Малката гира е непредсказуем и затова не можеме да го оставиме жив. Той е напуснал страната и сега се намира в хотел „Хилтън“ на Аруба… Боби, ти ще се заемеш с него. В досието ти пише, че говориш свободно испански. Така ли е?

— Си, сеньор — усмихна се Боби Манекена. — Оправям се и с португалския и английския.

— Много добре. Утре заминаваш за Аруба. Близо до хотел „Хилтън“ има пристан за яхти. Ще намериш яхта на име „Сий Стар“, плаваща под Венецуелски флаг. На борда и ще получиш по-нататъшни инструкции и оръжие. Някакви въпроси?

— Кой ще ме чака на тази яхта?

— Мои хора. Това ти стига да знаеш… Можеш да им се довериш без да се страхуваш, че е капан. Нещо друго искаш ли да питаш?

— Не, Генерале. Всичко ми е ясно. Отивам в Аруба, намирам яхтата „Сий Стар“ и след това действам по инструкциите, които ще получа на борда й.

— Точно така. Важното е да си бърз и ефективен.

— А с Александър и Слона какво ще правим? — обади се Кико.

— С Александър ще се заемете ти и Бай Пешо — Генерала посочи двамата мъже с върха на пурата си. — Няма да го убивате, а само ще се свържете с него и ще му кажете, че искам да го видя. Да дойде тука. Сам и невъоръжен. Или ще играе по нашата свирка или ще последва Главата… Слона няма да го закачаме засега. Той е зет на Александър и го слуша за всичко. Ще постъпи като него.

— Ще направим каквото искаш — Кико погледна към Бай Пешо, който го подкрепи с кимане на глава.

— А аз какво ще правя, Генерале? — каза Ники. — Нямаш ли някаква работа за мене.

— Ти ще се свържеш с тези, които останаха от хората на Росен Кобрата и ще им предложиш работа… Те са способни момчета и няма да ги оставяме на улицата. Нали ги познаваш и няма да е проблем да се разберете.

Боби Манекена пристигна в Аруба с поредната тълпа туристи и първо отиде до хотел „Хилтън“. Огледа хубаво и се запозна с обстановката. Разходи се по плажа пред хотела и около откритите басейни. Стараеше се да запамети видяното и обмисляше възможните маршрути за бягство, след изпълнението на мисията.

Според него нямаше да срещне сериозни трудности. Но все пак всичко зависеше от това къде ще бъде Киро Малката гира и какво разузнаване и подготовка са направили хората, с които трябваше да се срещне на яхтата „Сий Стар“.

Общо взето Аруба му хареса. Беше приятно място, независимо дали си дошъл по работа или на почивка. Острова разполагаше с всичко, от което се нуждаеше човек, за да се почувства в рая. Имаше прекрасни плажове с фин пясък и радваща окото яркозелена растителност. Морето не бе много бурно и слънцето осигуряваше приятен тен, а свежия морски бриз непрестанно поднасяше нужната доза прохлада.

Тук бяха и луксозните хотели, кристалночистите басейни, полуголите мадами и студените напитки.

По плажната ивица имаше много шезлонги, на който си почиваха гостите на хотела. Обслужваха ги млади мъже и жени със стройни, загорели тела, облечени само в черни бански и папионка. Заприличаха му на манекени на „Плейбои“, разнасящи покрити с бяла кърпа подноси. Сервираха раболепно изстудени коктейли на зачервените от слънцето баровци, които ги оглеждаха с похотлив поглед.

Боби ги отмина с усмивка. Бе видял достатъчно и се отправи към кея за яхти, ненатрапчиво оглеждайки закотвените съдове.

Яхтата „Сий Стар“ се оказа седемнадесетметрова бяла красавица и Манекена се качи предпазливо на борда й. Не забеляза никакви хора и затова извика на испански.

— Хей, има ли някой?

Никой не му отговори и той повтори въпроса на английски.

Отново не получи отговор и бавно направи няколко крачки по палубата. Огледа покрития капитански мостик и всичко друго наоколо. Накрая спря пред тясната стълба, водеща към каютите. Поколеба се за секунда, но после слезе уверено надолу по излъсканите стъпала. Отвори ниската бяла врата в края и извика на български.

— Има ли хора на борда?

И този път никой не се отзова. Вече бе приел идеята, че е сам на яхтата. Направи крачка напред и се огледа. Намираше се в неголямо правоъгълно помещение, което съчетаваше в себе си кухня и елегантно обзаведен салон.

В единия ъгъл се намираше кухненски плот с миниатюрна мивка и блестящо от чистота кухненско оборудване. Останалата част бе подредена като луксозен салон с мека мебел, тапицирана в морскосиня и бяла кожа.

Пред дивана имаше масивна масичка със стъклен плот, върху която бяха поставени един голям пепелник от синьобял кристал, отворен плик за писмо и картонена кутия.

Боби отиде до масичката и взе плика. Вътре имаше обикновен бял лист, изписан почти целия от едната страна на Български с компютърен шрифт. Той се зачете в него. Веднага разбра, че това са инструкциите му за предстоящата акция.

Бяха напълно ясни и точни.

Младия мъж отвори кутията и извади от нея черни плувки, черна папионка, която се закрепяше около врата с тъмна пластмасова скоба, бяла кърпа и лъскав поднос.

Съблече се бързо чисто гол и навлече черния бански. Беше му точно по мярка. Сложи си папионката и обу кожените си мокасини „Саламандър“, но без чорапите. Покри подноса с искрящо бялата кърпа и го взе в ръка.

Застана пред библиотеката и се огледа в остъклените й рафтове, усмихвайки се вежливо. Държеше таблата така, както бе видял да ги носят сервитьорите по плажната ивица.

Остана доволен от това как изглежда и сложи подноса на масата.

Бръкна в кутията и извади черен пистолет „Рюгер“ 22 калибър, със завит към цевта заглушител. Сръчно провери патроните в пълнителя и зареди оръжието, вкарвайки един в цевта. После спусна предпазителя и остави пистолета на масичката.

В кутията имаше още мексикански паспорт, самолетен билет на „Ер Франс“ за полет, излитащ след четири часа и обикновена пластмасова запалка.

Той взе паспорта и го разгърна. Бе с неговата снимка. Казваше се Хорацио Алмейда и бе пристигнал на острова преди седмица.

Боби повтори новото име няколко пъти, за да свикне с него. Остави фалшивия испански паспорт, с който бе пристигнал в кутията и прибра самолетните билети и мексиканския паспорт в джоба на дънките си.

Прочете инструкциите още веднъж, сложи листа в големия пепелник и го запали. Когато хартията изгоря напълно, смачка пепелта със запалката.

Бе готов да се заеме с мисията. Погледна часовника си. Имаше достатъчно време, за да намери и ликвидира Киро Малката гира. Мястото, на което трябваше да отиде му бе ясно посочено.

Взе пистолета в дясната си ръка, а в лявата хвана покрития с кърпата поднос и прикри оръжието отдолу. Огледа се в стъклата на библиотечката. Пистолета не се виждаше, скрит от краищата на свободно висящата кърпа. На някой можеше да му се стори странно, че носи таблата с две ръце, но колко хора бяха чак толкова наблюдателни и обръщаха внимание на тези неща.

Младия мъж слезе от яхтата и се отправи с уверена походка към плажа на хотел „Хилтън“.

Киро Малката гира се бе отпуснал на удобния шезлонг и отпиваше от голяма чаша ледено студено уиски „Балантайн’с“. От време на време смъкваше надолу черните си очила, за да огледа по-добре някоя полугола красавица, минаваща наблизо и пак се заемаше с питието.

Чувстваше се много добре.

Миналата нощ се бе забавлявал с две тайландски проститутки, които безропотно изпълняваха всяко негово желание и това му помогна поне за малко да забрави проблемите си.

Мисълта, че е избягал от България като страхливец не му даваше покой и подкопаваше мъжкото му достойнство, но какво можеше да стори. След убийствата на Главата и Яни бе изпаднал в паника и воден от инстинкта си за самосъхранение избяга от страната, оставяйки Александър и Иво Слона да се справят сами.

Майната им.

Той искаше да оцелее.

Когато нещата у дома се поуспокояха щеше да се върне, да събере хората си и да избие всички, които му се изпречеха на пътя. Той можеше да оглави групировката и да стане новия Бос.

Киро остави чашата на масичката до себе си и взе марлборото и златната си запалка.

Извади цигара и я запали. Видя един идиотски ухилен сервитьор да се приближава към него.

Малката гира го изгледа над слънчевите си очила и изръмжа.

— Разкарай се, педал.

Усмивката на сервитьора стана още по широка и той продължи да върви към него.

Киро си помисли „Шибаняка нищо не разбира“. Посочи питието в чашата и каза.

— Разкарай се, минетчио. Нищо не искам.

Сервитьора не реагира на обидата и все така усмихнат се приближи още повече. Вече се намираше на около два метра.

Едрия мъж махна с ръка, все едно че отпъждаше досадна муха.

— Изчезвай, пе…

— Поздрави Главата — прекъсна го с тих, сериозен глас сервитьора без да спира да се усмихва.

Малката гира се опули изненадано.

Едва сега се вгледа както трябва в лицето на мъжа с подноса. Въпреки глупаво ухилената физиономия, черните му очи бяха напълно сериозни и студени като на хищно влечуго.

Киро се опита да каже нещо. Искаше да се пазари, да моли. Само и само да отмени вече произнесената присъда.

Боби Манекена натисна спусъка на рюгера. Чу се едно приглушено „пльок“ и тъмното стъкло на очилата, както и дясното око на Киро Малката гира избухнаха навътре. Куршума продължи смъртоносния си път през мозъка и накрая спря, разплескан в задната стена на черепа.

Боби пристъпи до тялото, попипа с два пръста шията в областта на сънната артерия и се увери, че няма пулс. Метна кърпата върху лицето на трупа и прикривайки пистолета с подноса, закрачи към морето.

Навлезе навътре в прохладната вода и пусна подноса, който потъна към песъчливото дъно. Махна папийонката от врата си и я захвърли настрана. След това мушна пистолета отзад в банските и заплува право напред. Когато прецени, че се е отдалечил достатъчно навътре в морето, измъкна оръжието и просто го остави да потъне.

Огледа се, движейки плавно ръце и крака, за да се задържи над водата. Никой не му обръщаше внимание.

Заплува обратно към брега, но не направо, а в широка дъга, която щеше да го изведе близо до пристана за яхти.

Александър Валяка седеше в просторния хол на къщата в покрайнините на Банкя и пушеше от любимите си цигари „Давидоф“.

На масичката пред него лежеше тънко куфарче от естествена кожа, в което се намираха необходимите документи за включването на нови съдружници в бизнеса му.

Александър смачка допушената цигара в пепелника и погледна златния си часовник „Раймонд Вейл“.

Борко закъсняваше за срещата и по този начин ясно показваше отношението си към него. Това го накара да се почувства още по-несигурен за бъдещето си.

Решението да се подчини на ултиматума на Генерала бе най-трудното в живота му досега. Размишлява доста и накрая стигна до извода, че това е единствения начин да остане жив.

Трябваше да целува задника на старото си приятелче и да се примири с проявите на неуважение. Но той умееше да се нагажда към всяка ситуация и да чака търпеливо. А след време кой можеше да каже какво ще му поднесе съдбата. Палачинката все някога щеше да се обърне. Важното бе да остане жив.

Александър взе чашата с изстудена водка „Смирноф“ и отпи малка глътка. Извади си цигара и я запали с платинената запалка „Зипо“, подарена му от Тони Главата. Облегна се във фотьойла и изгледа равнодушно двамата мъже, които го пазеха и същевременно му правеха компания.

Кучетата на Борко.

По-дребния се нарече Кико, а дебелия Бай Пешо. Говореше само дребния, но и с него размениха едва няколко думи. Нямаше какво да си кажат. А и разговорите между палачите и осъдения по принцип не вървяха.

Срещнаха се на паркинга под НДК. Заповядаха му да остави бронираното Порше „Кайен“ и да се качи в техния Ленд Ровър.

Той очаваше, че ще му закрият очите, но не стана така. Вътре в джипа дребния го претърси за оръжие и скрит предавател. Прегледа куфарчето му и след това го оставиха на мира на задната седалка.

Дебелия седеше зад волана и не се обърна нито веднъж към него.

Двайсетина минути обикаляха централните улици, като сменяха често посоката. Когато дебелия се увери, че никой не ги следи подкара към Банкя.

Пътуваха в пълно мълчание, а от CD-плейъра звучеше „Ъпсурт“.

Александър се облегна назад с притворени очи, заслушан в нецензурните песни. Харесваше му парчето „Колега“.

Накрая стигнаха скритата зад висока ограда къща в края на Банкя.

По-дребния пъргаво слезе от джипа, отвори портала и дебелия вкара лендровъра в двора.

Заведоха го в хола на къщата и дребния му показа с небрежен жест да седне на единия от фотьойлите. Попита иска ли питие и му каза, че може да пуши.

Александър поиска водка и зачака пристигането на Генерала.

Трябваше да се срещнат преди половин час и той можеше да се закълне, че това са най-бавно изминалите тридесет минути в живота му до сега.

Загледа се в големия телевизор. Вървяха късните новини по БТВ.

В началото почти не обръщаше внимание на приказките на двамата говорители. Но после чу нещо, което грабна вниманието му и го накара да размишлява трескаво.

Вчера на остров Аруба бе убит Кирил Славов, наричан Киро Малката гира.

След това изявление новинарят започна да изрежда някои факти от престъпната биография на Киро. Накрая завърши с думите, че местните власти провеждат разследване, но засега извършителя на убийството оставал неизвестен.

Александър престана да слуша безсмисления брътвеж много преди това.

Прикри яростта си и погледна към двамата пазачи. „Мръсните копелета спипаха и Киро“.

Самодоволните им физиономии го увериха, че е прав в предположението си.

Новината не ги изненада. Те вече знаеха, че Киро е мъртъв. Това означаваше, че зад убийството стой Генерала.

Александър усети как челото му се оросява от ситни капчици студена пот. Грабна чашата с водка и я пресуши на един дъх. Мислеше трескаво. „Да, оказа се, че ръцете на Борко са по-дълги отколкото предполагах. Изглежда бившия ми съдружник се е превърнал в много опасен играч и няма да се спре пред нищо докато не постигне целите си. Но какви са те? Какво иска да прави? Какъв иска да стане…? Нямам представа. Сигурно иска всичко. Цялата власт. Шибания пожарникар! Станал е човек, с когото не може да не се съобразяваш“.

Изведнъж в къщата настъпи раздвижване. Чу се затваряне на врата и стъпки.

Александър излезе от замисленото състояние и се съсредоточи върху несигурното си настояще.

Угаси цигарата в пепелника и погледна към вратата на хола.

Секунда по-късно Борко Бориков влезе в просторната стая, придружен от двама по-млади от него мъже.

Първия бе мургав красавец с вид на манекен, а другия — гологлав здравеняк, който гледаше много лошо.

Александър стана от фотьойла и тръгна към Генерала с протегната ръка, а очите им се срещнаха.

Погледа на Бориков излъчваше студена самоувереност и сила на човек устремил се към върха и го накара да се почувства така, сякаш е застанал гол пред него.

— Здравей, Борко — Александър се постара гласа му да прозвучи уверено и поднесе ръката си за здрависване.

Борко Бориков пренебрегна жеста и като положи дясната си ръка върху раменете му го поведе обратно към фотьойла.

— Седни, Александре… Седни да поговорим за бъдещето ти.

Гласа му бе студен и безчувствен като космически вакуум. Александър бе завладян от някакво непознато чувство. Усещаше странно замайване, сякаш бе пиян и цялото му тяло бе като изтръпнало.

За пръв път в живота си почувства страх.

Седна тромаво на мястото си и се приготви да слуша много внимателно.

Погледа му не можеше да се отмести от лицето на Генерала, а в пламналия му мозък кръжеше една единствена мисъл.

„Опасен! Много опасен!“

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.